SLÄGT1T UPUPA. 



131 



detta på ett enklare eätt. Flykten är ojämn och liknar den af 

 Nötskrikan. Hans vanligaste läte, som höres ganska långt, låter 

 såsom: upp upp upp! upp upp upp! aldeles enformigt, men under 

 långa stunder oafbrutet upprepadt, liksom efter takt. Det liknar 

 mycket bullret af årorna i en ekstock som ros någorlunda hastigt, 

 och första gången jag sjelf hörde det ansåg jag det verkligen vara 

 så, emedan en liten insjö fanns i grannskapet. Detta läte är en 

 verklig sång; det förorsakas ej af fruktan eller passioner och är 

 ej ett varningstecken eller en lockton, utan fogeln sitter derunder 

 stilla i ett träd, på en tjockare gren, och synes fördjupad i sitt 

 bemödande att musicera för sitt nöje. Jag känner ej om äfven 

 honorna frambringa detta läte. Det har föranledt fogelns latinska 

 namn Upupa, som öfvergått till fransyskan under formen: Huppe, 

 hvilket ord sedan, i detta språk blifvit en benämning på tofs i 

 allmänhet. Efter samma läte har man i Skåne bildat namnet 

 Popp och i Danmark H^rpop. Svenska namnet Härfogel, som 

 är allmänt antaget i skrift, tyder på hans ståtliga utseende, med 

 fjädrar i hatten, och hans mindre vanliga förekommande, såsom 

 ett förebud till härars ankomst eller krig, hvilket i förra tider allt 

 som oftast förspordes i våra nu lugna och lyckliga bygder. Tof- 

 sen bäres oftast nedfälld, men uppreses någon gång, äfven under 

 flykten, och ännu oftare då fogeln blir uppmärksam på något nytt, 

 eller i anledning af lidelser, såsom vrede och kärlek, hvilka ofta 

 ligga h varan dra nära. 



Till föda väljer Härfogeln helst stora insekter af allahanda 

 slag, hvilka han. först säges döda. Hans korta, orörliga tunga och 



ovanligt bildade näbb göra, att han ej kan svälja på vanligt sätt, 

 utan måste begagna ett konstgrepp för att fä i sig hvarje bit föda. 

 Han tager nämligen hvarje stycke med näbben ock kastar det 

 opp i luften samt uppfångar det åter med vidt utspärradt gap så, 

 att det faller med tämligen stark fart ned i svalget, bakom den 

 lilla tungan, hvarefter svalgets muskler kunna förrätta nedsvälj- 

 ningen. Mången torde aldrig hafva gifvit akt därpå att det är ett 

 ganska sammansatt apparat som vi och de flesta djur sätta i verk- 

 samhet hvarje gång vi svälja. Härfogelns sätt att gå tillväga där- 

 vid har blifvit bekant genom fångna exemplar; han blir nämligen 

 lätt tam och skall då vara rätt tokrolig samt sin husbonde gan- 

 ska tillgifven, ungefär såsom en Stare. Till bo väljer han träd- 

 hål, ej högt öfver marken, eller hål i murar. Det är högst enkelt 

 och säges endast hafva en obetydlig, konstlöst sammandragen bale 

 af rutten ved, boskaps-spillning och något litet mossa, hvarpå 4 till 

 5 ägg läggas, hvilka äro af ganska ombytlig, ljust rödgråaktig färg 

 Från äldre tider har det varit uppgifvet, att ungarnes ex- 

 crementer bli qvarliggande i boet, och på dess kant, och att 

 dessa,, samt den kreaturs-spi Ilning som uppgifves altid finnas i ba- 

 len, skola förorsaka den starka, elaka lukt, som altid kännes ur 

 detta bo och af därifrån uttagna ungar. Likväl har man i sed- 

 nare tider befriat Härfogeln från anklagelsen att vara så mycket 

 orenligare än andra foglar, sedan man funnit att stanken kommer 

 af en naturlig afsöndring från svanskörteln hos ungarna, hvilken 

 upphör sedan de blifvit fullvuxne. 



Synon. Upupa epops Linn.; — Nilss. Fn. 178; — Gloger, Handb. 472. 



