136 



ANDRA ORDNINGEN, 



djuren. Jag ha på andra grnndér trott mig komma till ett full- 

 komligen motsatt resultat. I enlighet med det som i det föregå- 

 ende blifvit yttradt om foglarnes fullkomlighet, synas mig de Gök- 

 artade foglarna vara de högst utbildade af denna Ordning och 

 motsvara de Trastartade af den förra. Men de hafva ej derföre 

 blifvit ställda först. Liksom de Finkartade (Fringilliformes) upp- 

 fördes först bland Tättingarna, så böra Papegojorna (Psittaci), 

 som motsvara dem i denna Ordning, här intaga främsta rummet, 

 deTs till följe af en viss analogi med Däggdjuren, som yttrar sig 

 i en större utveckling af nervsystemet och själsverksamheterna, i 

 förmågan att på visst sätt tugga födan, att använda extremiteterna 

 såsom händer o. s. v.; — dels emedan en bättre formseries der- 

 igenom vinnes genom hela Ordningen. 



Då blott ett ringa antal slägten och arter förekomma hos oss, 

 förbigå vi deras vidare fördelning och hänvisa blott till den, som 

 här, näst ofvan lemnades. 



1. HACKSPETTSLÄGTET (Picus). 



Yttre tån bakåtvänd (således blott två tår framåtriktade). Tun- 

 gan långt utsträckbar, köttig, smal och trind. Stjertpennorna spet- 

 siga, styfva; de yttre gradvis kortare. Näbben stark, rät, kantig. 



Detta slägte är ett af dem, som äga den mest egendomliga 

 bildning i hela fogelskaran, hvarföre vi måste lemna en något ut- 

 förligare beskrifning däröfver. Näbben är smalt kägelformig, blott 

 något kortare än hufvudet, men ganska stark och bildad för att 

 hugga hål i träd. För detta ändamål är ändan alldeles rät och 

 kilformig (vigglik), med en hoptryckt, skarp egg, såsom på en yxa, 

 i spelsen af öfverkäken. Näsborrarna äro hos alla våra och hos de 



flesta utländska arter betäckta af täta fjäderborst. Från deras öfre 

 brädd afgår en köl eller upphöjd linea framåt, mot öfverkäkskan- 

 ten, parallelt med den kölade näbbryggen. — Tungans utsträck- 

 barhet beror, liksom hos alla andra långtungade foglar (Tubilin- 

 gues, Trochili) derpå, att de bakre, ledade tungbensgrenarne äro 

 ganska långa och lägga sig, då tungan är indragen, bakom nac- 

 kens sidor och upp öfver hjessan. De omgifvas af muskler som 

 kunna skjuta fram dem och hela tungan. Tungspetsen är hornar- 

 tad, hvass, och försedd med hullingar för att uti hålen i bark och 

 ved kunna genomstinga och derifrån utdraga insektlarver eller så 

 kallade trädmaskar, af hvilka dessa foglar till större delen lefva, — 

 Hackspettarnes Vingar äro, isynnerhet hos de svartbrokiga ar- 

 terna (P. major och närslägtade), bildade nästan fullkomligt så- 

 som hos Tättingarna: med kortare och mindre talrika armtäck- 

 fjädrar, större armpennor, 10 eller 11 till antalet, och ganska kort 

 första vingpenna: hon plägar vara blott något längre än hand- 

 täckfjädrarna. — Fötterna äro bildade för klättringen uppåt släta 

 trädstammar. För denna sorts rörelse är det alldeles ej väsendt- 

 ligt, att tårna sitta parvis: två framåt och två bakåt, hvilket sy- 

 nes däraf, att Papegojorna och Gökarna hafva sådana fötter, men 

 alldeles ej kunna klättra; de förrre klänga blott mellan smalare 

 grenar och qvistar, som de kunna omfatta med tårna eller näbben, 

 och cle sednare sakna äfven denna förmåga; hvaremot Sitta och 

 Certhia, som klättra förträffligt, hafva 3 tår framåt och en bakåt 

 Väsendtligt för klättringen är, att klorna äro ganska krökta, hvassa 

 och starka, så att de förmå hugga sig tillräckligen fast uti veden 

 eller barken, eller dess ojämnheter- de äro hos Hackspettarna, lik- 

 som hos de klättrande arterna af första Ordningen, ganska hop- 

 tryckta, men dock så starka, att de synas högre än sjelfva tån, 

 och mellanklon är ej sned såsom hos andra foglar. Det är vidare 



