SLAGTET PICUS. 



137 



väsendtligt, att hela foten är tillräekligen stark och stor, med kort 

 tärs och långa, starka tår både framåt och bakåt, hvarigenom den 

 kan gripa fast i ett stort stycke af trädstammens yta. Der före 

 hafva de klättrande bland Tättingarna ovanligt stor baktå; men hos 

 Hackspettarna, hvilkas egentliga baktå är ganska liten och svag, 

 eller till och med kan saknas, blir klättringen möjlig derigenom, 

 att den stora yttre tån är vänd bakåt och ersätter tummens ställe. 

 Emellertid ligger denna bakåtvända tå ej fullkomligen rätt och sta- 

 digt bakåt, hvarföre den ej alltid skulle bli ett tillräckligt bakre 

 stöd vid svårare ställningar under klättringen. Det är för att af- 

 hjelpa denna brist, som Hackspettarne fått en k lätterstjert, som 

 lemnar ett säkert biträde under denna rörelse. — Stjertens form 

 beskrefs nyss; pennorna äro spetsiga, styfva, utåt gradvis kortare, 

 samt i ändan ganska spänstiga och något nedåt böjda. Bland 

 Tättingarna är stjerten sådan hos slägtet Certhia och hos det Ame- 

 rikanska slägtet Dendrocolaptes, hvilka äfven klättra. Men 

 denna form hos stjerten är dock ej alltid nödvändig för samma 

 sort rörelse, ty Sitta har kort och mjuk stjert, ehuru hon klättrar 

 lika snällt som Hackspettarna. Hos dessa sednare äro stjertpen- 

 norna blott 10; men vid hvardera sidan om stjerten sitter en gan- 

 ska kort. men tämligen bred, rundad och mjuk fjäder, som skulle 

 kunna anses för en stjertpenna och äiven blifvit så ansedd af 

 Nitzsch, som bestämdt räknade 12 stjertpennor hos Picus (Ptery- 

 Jpgr. sid. 136 et 138). Dock ligger denne fjäder alltid ofvanpå 

 den yttersta egentliga stjertpennan och är med roten fästad något 

 högre än den, hvarföre jag ej kan anse den för annat än en ovan- 

 ligt utbildad täckfjäder. Denna besynnerliga struktur synes vara 

 egen för Hackspettarna och Iynx. 



De fleste Hackspettar gå, till följe af fötternas skapnad, gan- 



ska illa och otympligt hoppande på marken, och ej mycket ofta 

 får man se dem sätta sig, liksom andra foglar, på en smalare 

 gren, som de kunna omfatta med tårna; dock förhåller sig detta 

 betydligen olika hos olika arter: men de röra sig så mycket mera 

 och lättare på trädens stammar och tjockare grenar, till och med 

 under dessa, med ryggen nedåt. De äro oroliga och sitta nästan 

 aldrig stilla om dagen, utan äro då i ständig rörelse för att ar- 

 beta och söka föda, hvarvid de ofta låta höra ett eget kort och 

 hvasst läte, som har ganska mycken likhet hos de flesta arter. 

 De uppehålla sig nästan blott på torra stammar eller tjockare gre- 

 nar, rundt omkring hvilka de med lätthet speta för att söka träd- 

 mask. Om en Hackspett hugger i ett till utseendet helt och oska- 

 dadt träd, så kan man vara öfvertygad, att stället där han arbetar 

 är skadadt och innehåller insekter eller deras larver. Han bedöm- 

 mer utan tvifvel dessas närvaro till en del efter det ljud som deras 

 rörelse och bett i veden eller barken kunna förorsaka, men ännu 

 mera efter den olika beskaffenheten af det ljud, som uppkommer 

 af hans egna rörelser och hugg på ytan. Detta ljud måste näm- 

 ligen bli olika eftersom den underliggande veden är lefvande eller 

 torr, oskadad eller genomborrad af insekter. Att synen ofta lem- 

 nar god ledning, kan ej betviflas, men efter lukten tyckas foglarne 

 i allmänhet vida mindre kunna rätta sig. Utom de larver och pup- 

 por som finnas inuti veden m. m. äta Hackspettarne gerna andra 

 insekter: skalinsekter, fjärilar, myror o. s. v. Men de svart- och 

 h vitbrokiga arterna sägas äfven om hösten och vintern förtära kär- 

 norna af större frön, såsom ur nötter och ur barrträdskottar, hvilka 

 de sätta fast uti en träd- eller grenklyfta, hvarefter de sönderhacka 

 skalet med näbben. Att Brokspettarne på detta sätt sönderhacka 

 barrträdskottar, är ganska vanligt om vintern, och för detta ända- 



35 



