138 



ORDN. 2. SPITAR. 



mål synes hvarje Hackspett hafva vissa, väl passande trädkyftor 

 som han uppsökt inom det område han bebor, uti hvilka han fä- 

 ster och sönderhugger kottarna eller nötterna. Dessa ställen igen- 

 kännas om vintern lätt af de talrika fjäll och stycken af kottar som 

 nedfalla på snön under trädet. Sannolikt smaka dock de insekt- 

 larver, som pläga finnas uti kottarna, bättre än sjelfva fröen. Hack- 

 spettarnes hufvudsakliga och mest omtyckta föda blir alltid de in- 

 sekter och larver som finnas inuti bark och ved, och för att er- 

 hålla dem arbeta de flitigt på de af sådana djur skadade träden. 

 Men ej mycket mindre arbeta de på utvidgaudet af hål efter af- 

 fallna grenar och andra hålor som de finna i träden, för att deraf 

 bereda åt sig, dels sofställen för natten, dels bon. Liksom alla 

 foglar, som lägga ägg i trädhål, tillbringa de äfven nätterna uti 

 sådana, och äro sällan nöjde med dem som de finna färdiga, utan 

 hugga i och omkring dem, för att göra dem djupare, eller beqväm- 

 ligare, eller blott för att tillfredsställa sin böjelse att hugga i ved. 

 Boen göras naturligtvis ännu rymligare och beqvämare än sof- 

 ställena. Dertill utväljes ett ofta ganska litet hål i en trädstam, 

 högt opp, åtminstone o — 6 alnar öfver jorden, och i allmänhet hö- 

 gre opp ju större arten är. De största bygga gerna 20 — 30 alnar 

 högt. Men, i brist på redan bildade hål, hugga de ofta sjelfve ut 

 sådana i utdöda och skadade ställen af trädstammarna, hvilka äro 

 lättare att bearbeta än de friska. Hålen i träd efter bortfallna, 

 grenar, gå vanligtvis först rätt inåt genom de nyare och friskare 

 vedlagren, derefter lodrätt nedåt i den äldre veden, som smånin- 

 gom förmultnar då den är utsatt för luft och vatten, och denna 

 form få alltid Hackspettarnes bo. Det ursprungliga hålet utvidgas 

 och rensas åt alla håll, ingången göres rund och tillräckligen stor, 

 taket blir mer eller mindre hvälfdt, det inre hålet utvidgas, och 

 den murkna veden samt spånorna som uthuggas af den friska, ut- 



kastas och ganska föga eller knappt något deraf qvarlemnas såsom 

 bale. Aggen äro af alla arterna hvita, af ganska rund form och 

 små i förhållande till fogeln. De större arterna lägga 2 — 5, de 

 mindre 4 — 6 ägg. Båda makarne omväxla att rufva äggen och 

 mata ungarne gemensamt. 



Utom fortplantningstiden lefva Hackspettarne spridda och 

 ensliga. Man beskyller dem för att vara afundsamma och ej tåla 

 sina likar i grannskapet; men äfven sjelfva beskaffenheten af de- 

 ras lefnadssätt, tillåter dem ej att vara sällskapslika, emedan hvar 

 för sig måste arbeta länge på en gren eller stam för att få den 

 föda han söker och kan hvarken afbryta detta arbete för att följa 

 andra, som finna sig föranlåtna att lemna stället, eller vänta på 

 andra, sedan han ej mera har något att finna. En flock måste 

 således nödvändigt snart bli skingrad. Dock följas i allmänhet 

 makarne åt under hela året. De pläga aldrig vara långt åtskilda, 

 och sedan ungarne lemnat boet följa de föräldrarna någon tid, så 

 att hela familjen är samlad inom ett mindre område, af ett par 

 hundra alnars vidd, och sammanhålles af de äldres locktoner. 



Genom hela sin bildning och sitt derpå beroende lefnadssätt 

 äro Hackspettarne bundne vid de större träden och i allmänhet 

 vid skogsbygden. På stora trädlösa slättbygder förekomma de ej ; 

 men på de slätter, som äro belägna i grannskapet af skogar eller 

 på hvilka strödda skogslundar finnas, visa sig somliga arter ofta i 

 trädgårdar och mera enskildt stående träd. Äfven äro de kända, 

 nära 200 arterna, spridda öfver hela jorden, med undantag af Au- 

 stralien och de Polynesiska öarna, så långt som höga träd växa. 

 De saknas således äfven i polarländerna med inbegrepp af Island, 

 hvarest skog icke finnes. De äro icke flyttfoglar utan hålla sig 

 under hela året någorlunda i samma trakt, ehuru de, såsom alla 

 andra foglar, ströfva vidsträcktare omkring under vintern. Deras 



