SLÄGTET PICUS. 



139 



flykt är tung och starkt hoppande, emedan de under densamma 

 ömsom slå några slag med vingarne, hvarigenorn de höja sig i 

 luften, och derefter hålla vingarna stilla, tätt utmed kroppen, då 

 de åter sjunka ned* Lätet är h vasst och kort; antingen blott en 

 gång, ungefär såsom tjick! eller hastigt, ofta upprepadt, helst då 

 de ombyta plats, dock olika hos skilda arter. Mindre ofta låta, 

 åtminstone de större arterna, då de någon gång sitta stilla, höra 

 andra, svagare och något utdragna toner, som tydligen äro en verk- 

 lig sång, ungefär så god som den af korp eller kråka. Men dess- 

 utom gifva Hackspettarne i allmänhet ett annat läte, som redan 

 förr blifvit förliknadt vid fogelsång, och som består däruti, att de 

 med så stor hastighet hugga mot en torr gren, utan att egentli- 

 gen hugga hål, att ljudet deraf liknar en trumhvirfvel eller en 

 knarrning i en torr och sprucken gren. Detta ljud höres isynner- 

 het under parningstiden och allenast då de sitta stilla, sysslolösa, 

 liksom hvilande, och ofta upprepas det med korta uppehåll. 



Till följe af dessa foglars ofvan omtalade, beständiga huggande 

 i träden, har man ansett dem skadliga för skogen, hvilket dock 

 är ett stort misstag. De hugga aldrig i friskt och oskadadt träd eller 

 på ett oskadadt ställe af ett träd, emedan de ej hafva någonting 

 att där söka och för att uthugga sitt bo, välja de alltid ett mer 

 eller mindre skadadt ställe till lättnad i arbetet. De äro således 

 blott nyttiga, genom bortrensningen af vedinsekter, men icke skad- 

 liga, och det är i sanning löjligt, att man hos oss sökt genom pre- 

 mier (skottpenningar), stadgade i lag, befordra utrotandet af Hack- 

 spettar, såsom skadedjur, under det man ödelägger ung skog ge- 

 nom svedjande och genom anläggning af gärdesgårdar och stängsel, 

 hvartill blott unga träd begagnas; hvarest man använder goda 

 bräder till plank och på allt sätt misshushållar med skogen och 

 dess produkter. 



Hackspettarne utgöra en af de likformigaste och skarpast be- 

 gränsade grupper i hela fogelskaran, men kunna dock efter små 

 olikheter i form, färg och lefnadssätt, fördelas i flera underordnade 

 grupper, hvilka man betraktat såsom skilda genera och förökat ända 

 till omkring 60. I vår fauna behöfva vi blott anse de vigtigare 

 däribland för afdelningar af ett enda slägte : Picus. Arterna hafva 

 vanligen starka, vackra eller bestämda färger, med högröda mär- 

 ken på hufvudet, åtminstone hos hannarne. De flesta arterna i 

 Europa samt i norra och mellersta Asien, hafva röd undergump, 

 hvilken prydnad fullkomligt saknas hos dem i Amerika. —Un- 

 garne äro, af de flesta arterna, lika de gamla, men hafva mindre 

 rena färger. — Hannen skiljer sig vanligast från honan blott 

 genom röd färg ofvanpå hufvudet eller på kinderna. 



I allmänhet hafva Hackspettarne elak lukt af en egen afsön- 

 dring från svanskörteln, och anses ej goda såsom stek. Men detta 

 hindrar dock ej, att den högre kökskemien kan öfvervinna dylika 

 små svårigheter. Hackspettar af våra allmännare arter säljas i 

 stort antal på torgen i Stockholm till stek, bland s. k. kramsfogel, 

 och ej sällan hafva de, äfven på de förnämsta värdshusen, fått gälla 

 för Beckasiner, samt blifvit förtärda med god smak såsom sådana, 

 hvarom jag flera gånger varit i tillfälle att blifva förvissad. 



Dessa foglars egna utseende och lefnadssätt torde hafva bi- 

 dragit att göra dem till föremål för vidskepelser och sagor. De 

 hörde till de vigtigare foglarne för de gamlas auspicier; Pallas 

 omtalar en mängd vidskepelser hos folkslagen i Siberien och hos 

 oss saknas ej dylika. Så t. ex. är i vissa orter en saga gängse, 

 att man genom dem kan förskaffa sig låsgräs, en växt som för- 

 menas kunna öppna alla lås och stängsel. Man bör nämligen, me- 

 dan Hackspetten är ute efter föda till sina ungar, slå en plugg i 

 öppningen till hans bo, hvarigenorn han vid återkomsten är ute- 



