140 



ORDN. 2. SP1TAR. 



stängd. Han säges då flyga bort och söka låsgräs, genom hvars 

 kraft pluggen skall flyga ut, hvarefter han släpper låsgräset, såsom nu 

 mera obehöfligt. Men för att kunna finna detta tillägger sagan 

 att man förut bör hafva utbredt lakan omkring trädets rot. En 

 dylik saga skall, enligt Pallas, vara gängse i Ryssland. Alla eu- 

 ropeiska arter finnas hos oss. De äro följande; 



l:o Brokspettar. Svart och h vitbrokiga; mindre. Näbben 

 stark, kortare än hufvudet. Kölen öfver näsborrarna är stark och 

 ligger längre från den hvassa ryggkölen än från käkkanten. (Från 

 midten af näbbens sida, fortsattes han parallel med käkkanten, ut 

 till näbbspetsen;. Hakans vinkel föga utsträckt framom näsbor- 

 rarna. (Slägtet Dryobates Boie). 



91. Vanliga Hackspetten (Picus major) Pl. XXIII, fig. 1, hanne* 

 2 unge. Ofvan svart med en stor hvit fläck på hvardera skullran; 

 under hvit, utan fläckar, baktill röd. Ett bredt, rent svart band 

 utgår från munvinkeln bakåt. — Vinglängd 140 m. m. Hanne 

 och hona lika till storleken. Hufvudet ofvan, hos de fullvuxna 

 svart. Hannen har högröd nacke. — Ungarne i första drägten, hafva 

 hufvudet ofvan rödt, omgifvet af svartaktigt^ och undergumpen har 

 blott en blek, röd anstrykning. — - Från alla de följande skiljer sig den- 

 ne genom sin något kortare och isynnerhet tjockare näbb, som åt alla 

 håll är något kullrig. Pannan är smutsgråaktig; hufvudets sidor 

 hvita. Vingpennorna svarta med 3 — 5 par hvita näckar. Stjert- 

 pennorna: de mellersta 2 paren svarta; de 2 yttre, utåt hvita med 

 två af brutna tvärband. — Ganska vanligt är det att se, isynnerhet 

 ungarna, nedsmutsade af grankåda och nästan gulbruna i ansigtet 

 och pä bröstet. 



Denne tyckes bland alla Hackspettar vara den allmännaste i 

 nästan hela Europa och han är vanlig utåt Siberien, ända till 



Kamtschatka. Hos oss förekommer han i alla landskap, utom de 

 aldra nordligaste* äfven i dem som hafva föga skog. Man får d er- 

 före någongång se honom på Skånska slätten i trädgårdar och bland 

 större träd kring husen, ehuru dessa äro belägna till och med en 

 mil från närmaste skog. Mot norr tyckes han finnas så långt som 

 granen bildar skog, men knappt däröfver, i de egentliga Lappmar- 

 kerna eller i Finmarken. At söder finnes han ända ned i Grek- 

 land och Italien samt på Sicilien; men omtalas icke såsom funnen 

 i södra delen af Spanien. Ej heller förekommer han i Afrika; men 

 i Algieriet ersattes han af en högst närslägtad art, P. numidicus 

 Malh. Liksom de ofri ge Brokspettarne kommer denne sällan ned 

 på marken. Detta sker nästan blott då de om vintern, i brist på 

 bättres-söka sig föda i myrstackarna, uti hvilka de hugga djupa hål. 

 Synonymi. Picus major Linn. — Nilss. fn. p. 148, — Gloger Handb. 

 458. — Malherbe Monogr. des Picidées I, 56, pl. 16. — P. cissa Pall. 

 Zoogr. I, 412. 



92. Mellanspetten (Picus medius) Pl. XXIII, fig. 3 hanne. Inget 

 svart band från mun vi k en (eller blott ett obestämdt gulgrå-aktigt}- 

 Skullerfjädrarne bilda en hvit, men framåt mindre utsträckt fläck. 

 Undergumpen och bakre delen af bröstet ljusröda. — Bröstet 

 för ofrigt hvitgråaktigt, med tydliga svarta streck vid sidorna. Hos 

 båda könen är hufvudet ofvan rödt. Storleken är något mindre 

 än den föregåendes: vinglängd 125 m. m. Näbben är betydligt 

 svagare än hos våra öfriga arter^ rätlinig och mycket smalare, med 

 kölarna framåt näbbspetsen otydliga. 



Denne Hackspett tillhör uteslutande Europa och egentligen 

 blott dess mellersta del. Han saknas i hela Storbritannien, men 

 finnes, ehuru icke mycket allmän, i östra delen af Frankrike med 

 Belgien, i hela Tyskland och de söder därom liggande berglän- 



