SLAGTET PICUS. 



l4i 



derna samt i Danmark. Hos oss finnes han i Skåne, och är där 

 icke sällsynt 5 men i de öfriga delarna af Skandinavien tyckes han 

 ej förekomma annat än såsom tillfällig gäst. — Han uppgifves vi- 

 dare (af Pallas) vara funnen i vestra delen af ryska området, men 

 icke längre österut, mot Ural. Äfven tyckes han saknas i hela 

 Södra Europa. Han uppföres väl bland Siciliens foglar, af Mal- 

 herbe, men blott med ovisshet, emedan man torde hafva misstagit 

 sig på ungar af P. major, hvilket äfven kan hafva inträffat på an- 

 dra ställen. Denne är således en af de fogelarter, som äro in- 

 skränkta inom ett ganska litet område af jorden. Han liktfar de 

 föregående till lefnadssättet, men är af alla våra Hackspettar den 

 lifligaste och oroligaste. Han älskar helst löfskogen och isynnerhet 

 den af Ek, Al, Asp. 



Synonymi. Picus medius L. — Nilss. Fn. 150. — Malh. Mon. 

 93, t. 20. — 



93. Hvitryggade Hackspettun (P i c u s leuconotus) Pl. XXII. fig. 4 

 hannen och 5 honan. — Bakre delen af ryggen hvit. Något större än 

 de båda föregående: vinglängden 144 m.m. — Till färgen är han nära 

 lik dera, men skiljer sig från båda därigenom att han har hvit bak- 

 rygg, och saknar särskild hvit fläck på skullran. Från munviken går 

 ett svart band såsom hos P. major, men bröstets sidor äro svart- 

 streckade såsom hos P. medius. Undergumpen och en del af buken, 

 framåt bröstet, ljusröda. Pannan är hos båda könen hvit, men för öf- 

 rigt är hufvudet ofvan, hos hannen rödt, hos honan svart. Näb- 

 ben är nästan så grof som hos P. major, men längre och rätlinig. — 

 Ungen liknar de äldre, men är knappt röd under stjerten. Yngre 

 honor ha fjädrarna på hjessans främre del med rödgrå spetsar. 

 I motsats till den föregående, är denne en östlig fogel. De 



Svenska Fog lama I. 



sammanträffa i Polen och södra Sverige och utbreda sig därifrån 

 åt hvar sin sida. Picus leuconotus är i Ryssland och genom hela 

 Siberien lika allmän som Picus major. Men han är redan i Eu- 

 ropeiska Ryssland (åtm. mot norr och omkring Ural) något olika 

 med exemplaren från Polen och Sverige. Liksom hos några andra 

 arter af slägtet blir den hvita färgen där och i Siberien renare och 

 något mera utbredd, så att de små svarta fläckarne vid bröstets 

 sidor bli mindre, och till en del försvinna hos äldre foglar. Äfven 

 lärer fogeln oftast vara något större (vinglängd 150 mm); hvar- 

 före man ansett de siberiska exemplaren utgöra en egen art (Pi- 

 cus uralensis Malh). Men att detta icke är förhållandet, och att 

 olikheterna blott äro följder af det torrare och kallare climatet, 

 såsom Gloger för nära 30 år sedan visat, synes däraf, att de 

 fleste fogelarter i Siberien undergå en dylik eller motsvarande för- 

 ändring. 



Åt söder är denne art inom Europa funnen ända nedåt Grek- 

 land; men i de vestligare länderna förekommer han ej, så att till 

 och med i östra delen af Tyskland blott enskilda, förvillade exem- 

 plar tyckas hafva blifvit ■ sedda. Inom Skandinavien finnes 

 han spridd här och där, men är i allmänhet ganska sällsynt. Exem- 

 plar hafva blifvit sedda högt opp i Lappland (vid Jockmock, Lö~ 

 wenhj. ), i trakten söder om Trondhjem och i Wärmland. Ofta skall 

 han han hafva förekommit i Calmar län, och i större skogstrakter 

 i östra Skåne skall han hafva blifvit funnen häckande. Han upp- 

 gifves blott bygga i löfträd och helst i Björk, samt lägga 2 eller 

 3 ä,gg, tidigare på våren. 



Synonymi. Picus leuconotus Bechst. Nat. G. Deutschl. II, 1034 

 m. fig. — Nilss. Fn. 146. — Malh. Mon. I, 89, pl. 23. — P. eir- 

 ris Pallas Zoogr. I, 410. 



36 



