142 



ORDN. 2. SPITAR. 



94. L t lla Häcks etten (Picus minor) Pl. XXIII, fig. 4 hanne, 

 5 hona. Ryggen hvit med svarta tvärband ; ^främst och bakerst 

 rent svart. Minst af våra arter och en af de minsta i hela släg- 

 tet, föga större än en gråsparf, Vinglängd 95 m. m. Undersidan 

 smutsigt hvitaktig, ulan rödt under stjerten. Ett svartaktigt band 

 från mun vinkeln. Bröstets sidor med svarta långsstreck. Pannan 

 främst gråaktig, sedan hvit. Hannen har en stor röd fläck näst 

 bakom pannan; men hos honan är samma ställe hvitt. 



Både åt norr och söder är denne vidsträcktare utbredd än 

 någon af de föregående. Han finnes nämligen, om än sällsynt, i 

 Finnmarken och Lappland så långt opp som skog växer, samt där- 

 ifrån genom hela Europa, till och med på Sicilien och Morea, och 

 är den ende af våra arter som äfven förekommer i norra Afrika, 

 nämligen i Algieriet. — Likaledes träffas han från England genom 

 Europa samt Norra och mellersta Asien, ända ut till Ochotzska 

 hafvet. Dock igenkännas exemplaren från den högre norden på 

 sina blekare färger med mera och renare hvitt samt de svarta fläc- 

 karne mindre. På dem från Siberien försvinna till och med de 

 svarta strecken vid bröstets sidor (P. kamtscbatensis Malh.); 

 h varemot de från Algier äro något mindre och hafva starkare 

 svart och röd färg, med mindre hvit färg samt mera tydliga svarta 

 fläckar (P. ledouci). I södra Asien ersattes han af andra när- 

 slägtade arter. Hos oss är han mindre allmän än Picus major; 

 men finnes såsom häckfogel här och där, från Finnmarkens låga 

 björkskog ända ned i de större skogstrakterna i södra Skåne. 



Synonymi Picus minor Linn. — ■ Nilss. Fm 152. — M-Uh. Mom 

 113,. pl. 26. — P. pipra Pall. Zoogr. 1, 414. 



95. Tretaiga Hackspetten (Picus tridactyluö) Pl. XXIll, 6 

 hanne. Har blott 3 tår (den egentliga baktån saknas). — Nästan så 



stor som Mellan spetten ; vinglängd omkring 122 m.nu Oivan svart 

 med ett bredt, hvitt band midt åt hela ryggen och bakhalsen, 

 h vilket framåt fortsattes i ett hvilt streck till h vardera ögat. Ett 

 svart band från mun vinkeln. Kroppen under hvit, på sidorna 

 svartfläckig: vid bröstet af långs-streck, derefter af bredare tvär- 

 fläckar. Hjessans fjädrar styfva, något glänsande, hos hannen 

 ljusgula, hos honan hvita. Pannan är hos båda hvit. A'ven 

 ungarne, af båda könen, hafva ljusgula fjäderspetsar på hjes- 

 san. Af stjertpennorna äro de mellersta (3 par) alldeles svarta, 

 och de 2 yttre paren utåt bredt hvita med svarta tvärband. Näb- 

 ben är hos denna något längre än hos de föregående: nästan af 

 hufvudets längd, och mera nedtryckt, h varigenom kölarne öfver 

 näsborrarna komma att ligga längre från ryggkölen och närmare 

 käkkanten än hos de öfriga. 



Af alla Hackspettar är denne att anse såsom den nordligaste. 

 Liksom den föregående träffas han så långt mot norr som skog 

 finnes eller ända opp inom Finnmarken, omkring 70° latitud, men 

 han går ej långt mot söder och tyckes hos oss icke förekomma 

 regelbundet söder om Norrland, Dalarne och mellersta delen 

 af Wärmland, eller omkring 61 å 60° lat. Mot vintern ströfvar 

 han dock ut, söder om denna gräns, och har blifvit sedd i Bohuslän, 

 Södermanland och ej sällan vid Stockholm. Till och med i Dan- 

 mark skall, i October månad, ett ströfvande exemplar vara sedt 

 (Kjserb.) - — Han vistas lika väl i löfskog som i barrskog. I Sve- 

 rige är han i allmänhet sällsynt eller mindre allmän, men i Norge 

 är han högst vanlig och synes där vara den allmännaste af alla 

 Hackspettarna. I mellersta Europa träffas han åter på Alperna, i 

 Schweitz, hvarifrån han om vintern ströfvar ned åt låglandet, och 

 skall något oftare stanna qvar i de icke långt aflägsna, högre bergs- 

 trakterna, såsom omkring Böhmen och Mähren o. s. v. — - Mot 



