SLÅGTET PICUS. 



143 



öster finnes han genom Ryssland och hela Siberien och tyckes där 

 i allmänhet gå längre mot söder, så att han (enligt Pallas) skall 

 förekomma i låglandet omkring Moscon. De siberiska exemplaren, 

 ända från Ural, utmärka sig, likscm de af föregående arter, ge- 

 nom en något mera hvit färg och mindre svarta fläckar. Hos de 

 äldre skola t. o. m. fläckarne på undergumpen nästan försvinna 

 (P. crissoleucus Mh.) — 1 Nordamerika finnas flera arter som yt- 

 terst nära likna denna, och sinsemellan skilja sig genom mera eller 

 mindre hvit teckning (P. dorsalis, hirsutus, arcticus). Men alla dessa 

 skilja sig från vår art och öfverensstämma sinsemellan deruti, att 

 3 eller t. o. m. 4 stjertpennor på hvardera sidan äro utåt teck- 

 nade med hvitt. 



Synon. Picus tridactylus L. — Nilss. fn. 154. — Picoides eu- 

 ropaeus Less. Malh. Monogr I. 170, pl. 38. 



2:o Svartspettar, svarta, (de utländska ofta brokiga), stora 

 N-ibben stor, stark, ungefär så lång som hufvudet: kölarne öfver näs- 

 borrarna starka, belägne något litet närmare ryggkölen än käkkanten. 

 (De utlöpa parallell med käkkanten blott på sista V* eller */« af näb- 

 bens längd). Hakans vinkel utdragen långt framom näsborrarna. 

 fSlägtet Dryocopus Boie). 



96 S^elkråkan (Picu s ni a r t i u s) Pl. XXII, fig 1. hanne. Svart; 

 hannen har ock hela hufvudet ofvan rödt: honan har blott 

 röd nacke, — Sörst af våra arter och öfverhufvud en af de största 

 i hela slägtei: vinglängden 220—240 mm. Honan är i allmän- 

 het något större än hannen. De äldre hafva gul iris och näbben 

 på sidorna hvitaktig: näbbrygg och spets svartaktiga. — De yngre 

 igenkännas på den smutsigt röda färgen på hufvudet. 



Spelkråkan vistas hufvudsakligen i större barrskogstrakter och 

 är tämligen allmän i många delar af Sverige. Mot norr tyckes 



hon i låglandet finnas ungefär till polcirkeln och uppgifves till och 

 med vara sedd i Enare lappmark (Sommerf. — förmodligen mellan 

 67 — 68°?); men förekommer icke i den högre belägna delen af 

 Lappland. Dä hon ej uppehåller sig på slättbygden eller långt 

 från större barrskog söker man henne förgäfves i våra skoglösare 

 trakter, såsom i södra delen af Skåne, dit blott sällan något en- 

 staka exemplar kunna! förirra sig. Detsamma är händelsen med 

 största delen af mellersta och södra Europa, och med hela Bri- 

 tannien. Men hon uppgifves förekomma såsom ständig invånare 

 i de skogbevuxna trakterna af mellersta Europa och i berglän- 

 derna af det södra, ända ned i Grekland, Sicilien och åtminstone 

 norra delen af Spanien. Mot öster finnes hon genom hela Sibe- 

 rien och på Japan. Hon saknas i Afrika, Amerika och södra 

 Aeien. 



Spelkråkan är orolig och ganska svår att komtna nära. Eme- 

 dan hennes vingar och stjert äro betydligen större i förhållande till 

 kroppen, än hos de öfriga Hackspettarna, flyger hon vida lättare 

 än de, ofta sväfvande långa stycken med stilla vingar, och låter 

 derunder ofta höra sitt starka och klangfulla läte, ungefär såsom 

 kirrkirrkirrkirr och på flera något liknande sätt. — Dock 

 tyckes hon alldeles ej flytta och blott sällan, eller till följe af sär- 

 skilda, tvingande omständigheter, begifva sig längre bort från hem- 

 bygden. — Hanne och hona träffas alltid i h varandras grannskap. 

 Boet sättes ganska högt, omkring 15 — 16 alnar öfver marken, eller 

 högre, i stora tallar. 



Vanligen plägar namnet skrifvas Spillkråka, emedan det 

 vid hastigt uttal får ungefär detta ljud och emedan de som ned- 

 skrifvit det, ej förstått dess rätta betydelse. Men att detta namn 

 rätteligen är Spel- kråka, den kråkan som spelar, blir tydligt för 

 hvar och en, som af skogbygdens invånare tager närmare kän- 



