



144 



nedom om fogeln, och hör dem säga att 4t han 

 Med spelet menas lätet, som hos denna art 

 mångfaldigare än hos de öfriga Hackspettarna 

 andra foglar, och derunder inbegripes äfven 

 trummningen. — Namnet T i 1 1 k r a k a, som 

 brukas, torde vara en förändring af det förra, 

 fogeln blott Hackspett. 



Synonymi. Picus martius L. ■ — >. Nilss. fn. 

 cus martius Malh. Mon. I, 31, pl. 10, 



ORDN. 2. SPITAR. 



spelar så vackert", 

 är klangfullare och 

 och hos våra flesta 

 den förut omtalade 

 på somliga ställen 

 I vissa orter kallas 



I, 139. — Dryopi- 



3:o Grönspettar. Grönaktiga eller grå. Näbben något kor- 

 tare än hufvudet: kölen öfver näsborrarna ligger helt nära intill 

 ryggkölen och är svag samt försvinner framåt. Hakvinkeln räcker 

 långt framom näsborrarna. Tungan är längre utsträckbar än hos 

 de öfriga. Ungarne hafva näbbens rygg något böjd och ändan 

 spetsig, knappt viggelik. (SI. G e c i n u s Boie; Chloropicus Malh.) 



97. Gröngyllingen (Picus viridis) Pl. XXII, fig. 1, hanne. 

 Grönaktig, hufvudet ofvantill hos båda könen rödt; på sidorna, fram- 

 till och kring ögat, svart. Vinglängd 170 m. m., eller något min- 

 dre hos honan. — Hela hättans och nackens fjädrar äro mörkgrå 

 med röd spets. Hannen har en stor röd fläck uti den svarta 

 färgen på kinden, under ögat. Hos de gamla är kroppen ofvan 

 utan fläckar, med gröngul öfvergump; undertill blekt smutsgrön, 

 bakåt mer eller mindre fläckig af mörkgrå, böjda, nästan pillika 

 tvärfläckar, isynnerhet hos honan. Vingpennorna svarta med 

 hvitaktiga parfläckar; dock otydliga på armpennorna. — Stjerten 

 mörk med bleka tvärband. Näbben svartaktig. Iris på de gamla 

 hvitaktig. — Ungen (ofta grå), ofvan med hvitaktiga eller bleka 

 fläckar midtpå fjädrarna. Hufvudets sidor och halsen med små, tätt 

 stående, svartaktiga långsfläckar. Undertill med svarta, vågiga 



tvärband. På hannen synes den röda kindfläcken. — Redan i 

 Augusti rugga de och antaga de äldres färg. 



Gröngyllingen finnes allmän och fortplantar sig i södra delen 

 af Sverige, ända till omkring 60° latitud (Upsala, mellersta Wärm- 

 land). Afven längre åt norr förekommer han, och har blifvit sedd 

 ända opp i Jemtland (Meves), men blott sällsynt, och, efter som 

 det synes, är han där ej hemmastadd. Redan vid Gefle lärer han 

 saknas. Afven i södra delen af Norrige finnes han, liksom i större 

 delen af det öfriga Europa, med England, Spanien (äfven Andalu- 

 sien), Italien, Sicilien och Grekland samt Mindre Asien. 1 Grek- 

 land skall han dock vara sällsynt och blott finnas på höjderna — 

 Men han saknas uti Irland, i hela Finland (som ligger norr om 

 60°) och i hela Norra Ryssland. Afven utåt Asien tyckes han 

 saknas, åtminstone i det nordliga. Likaså saknas han i hela 

 Afrika, men ersattes uti Algiriet af en högst närstående art (P. 

 algirus. — P. viridis et P. canus Malherbe Ois de l 5 Alg.). — Grön- 

 gyllingen tyckes alltså nästan uteslutande tillhöra Europa till v. p. 

 60° latitud. — Han förekommer visserligen i barrskog, men vistas 

 dock helst i löfskogarna, isynnerhet i de glesare och mera spridda, 

 som bestå af blandade trädsorter, och tyckes särdeles väl trifvas 

 där Asp finnes i någorlunda myckenhet, i hvilket träd man ofta 

 ser honom hafva sitt bo. Han går vida bättre och oftare än de 

 föregående arterna på marken, hvarest han oftast söker insekter 

 till sin föda. Myror, myrägg, fjärillarver o. d. förtär han ymnigt. 

 Deremot hugger han mindre än de öfrige i träden, och låter icke 

 höra det surrande lätet, som de frambringa genom att trumma på 

 torra grenar. Äfven är flykten mera tung och ofta, isynnerhet 

 vid uppflygandet från marken, ganska bullrande, liksom hönsens. 

 För öfrigt liknar han till lefnadssättet : läte, fortplantning m. m., 

 de öfriga arterna. På vissa orter kallas han Gyllenränna och 



