SLÅGTET PICUS. 



145 



det vanliga namnet uttalas oftast såsom Gröngöling. Denne tyc- 

 kes vara Romarnes Picus martius. Den svarte finnes knappt vid Rom. 

 Synonjmi. Picus viridis Linn. — Nilss. fn. 141. — Chloro- 

 picus viridis Malh. Mon. II, 118. pl. 79. 



98. Gråspetten (Picus canus) Pl. XXII fig. 3 c?« — Grön- 

 aktig-, hufvudet grått; framtill, på sidorna blekare med ett smalt 

 svart streck mellan öga och näbb och ett på kinden. Hannen 

 med röd panna. — Vinglängd, <? 150 in. m.; ? något mindre. 

 Liknar den föregående, men är mindre och olika tecknad på huf- 

 vudet. De gamle hafva röd iris och äro knappt fläckiga undertill. 

 Honan har intet rödt på hufvudet. — Ungen är blott på ryggen 

 ganska otydligt blekfläckig samt blott på kroppens sidor något 

 mörkfläckig, och saknar ofta det svarta strecket på kinden. 



Hos oss är denne Hackspett sällsynt i hela det af Gröngyllin- 

 gen bebodda området. Dock har han blifvit funnen häckande i 

 Galmarlän af Cand. Wetterberg. I Skåne tyckes han ej vara sedd. 

 Längre norrut ses han understundom om vintern. — Men från Eke- 

 trädets norra gräns, hvarest föregående art upphör att vara vanlig, 

 tyckes denne förekomma något oftare. Han finnes redan vid Gefle 

 samt derifrån upp mot Lappmarksgränsen (till v. p. 65° lat., vid 

 Lycksele). Äfven i Södra Norrige förekommer han (vid Chri- 

 stiania), samt i Finland ungefär så långt mot Norr som i Sverige 

 ("i Södra och Mellersta Finland" Wr.; vid Kuopio). — Egentligen 

 tillhör han Norra Asien (omkring Altai, till Caucasien och ett stycke 

 mot Norr) samt Östra Europa (Ryssland, Dalmatien; men är säll- 

 synt i Grekland). I Östra Tyskland hör han redan till de säll- 

 syntare foglarna och de exemplar som sägas vara funna i Frank- 



*) Detta namn bör enligt Ologers anmärkning skri f vas och läsas såsom I-ynx; icke Jynx 

 Svenska Foglarna 1. 



rike kunna väl knappt anses annat än såsom enstaka, dit förvil- 

 lade. (Ett exemplar uppgifves af Machado vara funnet i Andalusien 

 hvilket dock möjligtvis kan hafva varit af den närstående, i Nord- 

 afrika vanliga arten, P. algirus). Han är således en vidt utbredd, 

 hufvudsakligen Nordasiatisk fogel, som dock i det östligare Europa 

 finnes tillhopa med Gröngyllingen. — Till lefnadssättet liknar han 

 nära den föregående, men är mycket lifligare och oroligare, ehuru 

 nästan mindre skygg, och afviker i allmänhet ej mycket från det 

 hos slägtets flesta arter vanliga. Således uppgifves han flyga bättre 

 och understundom låta höra det surrande lätet. 



SynonymL Pieus canus Gmel. Syst. Nat. I, 434 (ex Edw. II, 

 65), — Nilss. fn. 144. — Chloropicus canus Malh. Mon. II, 124 

 pl. 81. — P. chlorio Pall. Zoogr. I, 408. 



2. GÖKTYTESLÄGTET (Iynx *). 



Yttre tån bakåtvänd och tungan trind, långt utsträckbar (så- 

 som hos Picus). Stjertpennorna nära lika långa, med mjuk, bred 

 rundad ända. Näbben liten, rät spetsig, nästan trind (utan kölar). 



Fötterna, tungan och de flesta yttre och inre delar likna dem hos 

 Hackspettarna. Näbben är alldeles rät, såsom hos dem, men min- 

 dre och spetsigare samt tämligen svag. Hakans vinkel räcker fram 

 om näsborrarna. Äfven stjerten, består, såsom hos Picus, blott af 

 10 större pennor; men han är mjuk och något längre, och således 

 ej bildad för klättring. Då dessutom klorna äro vida mindre starka 

 och hvassa än hos Hackspettarna, så följer häraf, att fogeln icke 

 kan speta uppåt trädstammarna såsom de. — Yingarne hafva sam- 



eller Yunx, såsom hittils oftast varit brukligt. 



37 



