146 



ORDN. 2. SPITAR. 



ma form som hos en stor del af Tättingarna, emedan ej blott täck- 

 fjädrarne äro små och fåtaliga, utan äfven första vingpennan är 

 liten. Afven förgen afviker betydligen från Hackspettarnas; den 

 är hos de kända arterna grå och något litet svartspräcklig. Detta 

 och olikheten i rörelsen gör, att Göktytorna. ehuru nära de likna 

 Hackspettarna till sin bildning, ändock till yttre utseendet synas 

 ganska olika med dem, hvaremot de tyckas nära likna Tättingarna. 

 Vingarnes form utvisar att de höra till cle foglar af Andra Ordnin- 

 gen (Spitar, Volucres) som mest närma sig till sångfoglarna. 



Detta slägte tillhör allenast gamla continenten, i hvars tropi- 

 ska delar tre andra arter äro kända, som nära likna den Euro- 

 peiska, men hafva mörkt rödbrun strupe. I Amerika ersattes det 

 af slägtet Picumnus, hvars arter äro ganska små och hafva 

 mjuk, men något kortare stjert, och hvars näbb något mera liknar 

 den hos Pi cus. 



99. Göktytan (Iynx torquilla) Pl. XXIII, fig. 7. Grå, fint 

 svartspräcklig. — Storleken af en Sparf; vinglängd 87—82 m. m. 

 Hanne och hona till färgen lika; fint spräckliga af s vartaktiga 

 prickar, med ett band långsåt nacke och framrygg af svarta fläc- 

 kar, samt ett på hvardera skullran af bleka eller hvita fläckar, 

 framåt omgifne af svart. Undertill hvit med små svarta pilfläckar. 

 Strupen med svarta tvärstreck; hos de äldre blekt gulaktig. Ving- 

 pennorna utåt svartaktiga med ljust rödbruna fläckar. Första ving- 

 pennan är ganska liten (kortare än täckfjädrarne) ; den 3:dje 

 längst. Andra vingpennan är lika med 4:de, eller något längre; 

 ofta lika med den 3:dje. Stjerten grå, spräcklig, med 4—5 svart- 

 aktiga tvärstreck. Näbb och fötter gulgrå. Färgen är alldeles lika 

 vinter och sommar. Ungarne hafva, i första drägten, blott något 

 orenare färg. 



Göktytan förekommer i alla mindre och glesare skogar af löf- 

 träd, eller dermed blandade, äfven i lundar omgifna af en mindre 

 slättbygd, såsom oftast är händelsen i södra Skåne; men hon sak- 

 nas i den tätare och större timmerskogen och i ren barrskog. Hon 

 är ganska allmän i södra delen af Skandinavien, till v. p. 60° lat- 

 men finnes ända till 63° i Jämtland och Ångermanland, eller kan- 

 hända ännu något längre opp. I Finland skall hon finnas vid 

 Cayana (64°). Uti skogstrakten ofvanpå Dovrefjäld såg jag henne 

 d, 6 Juni. — Utom Skandinavien bebor denne fogel hela Europa 

 (utom Irland) samt hela mellersta Asien, ända till Japan och Chi- 

 na, men ovisst är om hon där går så långt mot norr som i Eu- 

 ropa. Afveo uppgifves hon vara ganska vanlig i Norra Afrika, så 

 väl i Algiriet, som i Egypten och Nubien, men det behöfver ytter- 

 ligare efterses om han där tillbringar sommaren och häckar. På 

 förra stället (i Algiriet) är detta ej osannolikt; men på sednare 

 stället (Egypten, Nubien etc) synes det troligare, att hon blott vi- 

 stas under flyttningstiderna och vintern, ehuru Riippell uppgifvit att 

 hon skulle finnas där hela året. 



Från sitt sommartillhåll utflyttar Göktytan något tidigt, eller 

 oftast redan i Augusti. De europeiska exemplaren tillbringa vin- 

 tern i Afrika, hvarest fogein då ses ända ned i Abyssinien ; men 

 ett mindre antal (sannolikt af de nordligare) stanna redan i södra 

 Europa. Mot norr återvänder Göktytan tämligen sent, vanligen 

 omkring eller efter medlet af April, och inträffar blott få dagar 

 sednare i södra Sverige än i mellersta Europa; men till Stockholms- 

 trakten tyckes hon ej allmänt komma förr än i början af Maj. 



Strax efter deras ankomst får man hora hannarnes läte från 

 toppen af lägre eller högre träd. Det är ganska klart och starkt, 

 ungefär såsom: tuj tuj tuj tuj . . 12 till 20 gånger upprepadt, och 

 förnyas, med korta uppehåll ofta, under det fogein qvarsitter på 





