SLAGTET IYNX, 



147 



samma ställe. Sedan äggens rufning börjat höres det mera sällan 

 och snart upphör det alldeles, h varefter fogeln blott låter höra an- 

 dra, svaga eller hväsande läten. Det förstnämnda, starkare lätet, 

 som tydligen är ett sångläte, är öfverallt väl bekant för landt- 

 folket, som med glädje höra det, såsom ett förebud till den vackra 

 årstiden och som pläga anse det för ett tecken att såningstiden är 

 inne. — Födan utgöres af insekter i allmänhet och hufvudsakligen 

 af de större myrorna fstackmyror, Formica rufa m. fl.)? hvilka 

 tagas med den långa tungan, liksom af Hackspettarna. Men Gök- 

 tytan kan livarken hugga hål i ved och bark, eller klättra uppåt 

 träden. Hon sitter, såsom de flesta foglar, på grenar eller qvistar 

 och går eller hoppar ganska skickligt på marken. Blott någon gång 

 får man se henne sätta sig på barken af en upprätt trädstam, för 

 att fånga en insekt, liksom vissa småfoglar, t. ex. Muscicapa atri- 

 capilla, ofta pläga göra. — Hon är ganska fruktsam och lägger 

 vanligen 8 till 9, men någongång ända till 14, rent hvita äg^ i ett 

 trädhål, vid ganska olika höjd; ofta blott Ii aln öfver marken, och 

 utan annan bale, än den multnade ved som förut fanns i hålet. 



Sedan äldre tider har Göktytan väckt uppmärksamhet genom 

 sina besynnerliga åtbörder och särdeles genom sin förmåga att med 

 en ormlik rörelse vrida halsen omkring så att näbbet riktas rätt 

 bakåt. Hon gör detta alltid då man tar henne lefvande i handen, 

 och förvrider dessutom ögonen. Redan A ristoteles, som kallar 

 henne Iynx, omtalar denna hennes egenhet. Ännu äldre folksagor 

 låta henne härstamma från en flicka, Iynx, som af Jun o förvand- 

 lades till fogel. 



Anm. Om man jämför våra nordiska exemplar med dem som 

 bo i södra Europa (t. ex. Dalmatien), så finner man några små 

 olikheter, tydliga verkningar af climatet, hvarpå man med någor- 

 lunda säkerhet kan igenkänna dem. De n o r d 1 i g a äro till färgen 



något blekare, med de fina svarta strecken (eller fläckarna) under 

 buken V-formiga och icke utdragna på bredden. De sydliga ha 

 något starkare färger och de svarta strecken på buken äro tvär- 

 stående (utdragna på bredden), med den V-formiga vinkeln midt- 

 på. — De japanska exemplaren skola blott skilja sig från de 

 europeiska genom en tydligare anstrykning af gulbrunt undertill 

 och något tydligare svarta fläckar (Malh. 1. c). 



Synonymi. Iynx torqvilla Linn. — Nilss. fn. I, 156. — Mal- 

 herbe Mon. des Picidées II, 289, tab. 121, 4. — Picus iynx Pall. 

 Zoogr. I, 416. 



3. GÖKSLAGTET (Cuculus). 



Yttre tån bakåtvänd. Tungan plattad, ej utsträckbar, med 

 rundad spets. Näbben tämligen svag och liten, något böjd, med 

 hela kanter. Näsborrarna runda, försedda med mjuk, upphöjd 

 kant, och belägna invid käkkanten. Inga borsthår vid munviken. 



Gökslägtets arter hafva långa, smala spetsade vingar: armpen- 

 norna räcka blott till hälften eller | af hela vinglängden och 3:dje 

 eller 4:de pennan är längst. De flyga således ganska starkt. Der- 

 eraot gå de dåligt på marken. Tarsen är ganska kort (så lång som 

 3:dje tån utom klon), framtill beklädd af blott 4 sköldar. Tårna 

 slå väl vända 2 bakåt och 2 framåt, men klorna äro svaga, föga 

 hoptryckta och den mellersta ganska sned. Fogeln har således ej 

 den ringaste förmåga att klättra. Stjerten är tämligen lång, med 

 10 pennor, af hvilka de mellersta äro längre, de på sidorna grad- 

 vis kortare. Kroppens fjädrar hafva mycken likhet med dem hos 

 Dufvorna, emedan fjäderspolen är något tjock och liksom svampig 

 med tämligen yfviga, dunlika fanstrålar nedtill. Färgen är vanligen 



