150 



ORDN. 2. SPITAR. 



svårligen skulle kunna på annat sätt inkomma i ett öfvertäckt bo, 

 hvarest icke är rum för i af Gökens kropp samt långa vingar och 

 stjert. Detta antages allmänt efter uppgift af den snillrike men föga 

 pålitlige Le Vaillant, men det är ovisst att någon sedan sett det. 

 Såsom orsak dertill, att Göken ej sjelf ligger ut sina ägg, 

 uppgifves den omständigheten, att äggen ej, såsom hos de flesta 

 andra foglar, utvecklas i äggstocken snart efter hvarandra, utan 

 blott långsammare, med ungefär en veckas mellantid för hvarje, 

 och att således de första skulle vara skämda innan de sista hun- 

 nit värpas. Gökhonan, som lägger 4 till 6 ägg, uppsöker således 

 flera fogelbon och lägger efterhand ett ägg i hvartdera. Det upp- 

 gifves väl att två Gökägg blifvit furna i ett bo, men detta lärer 

 blott högst sällan inträffa, i fall annars uppgiften är riktig. — Ett 

 annat exempel på det förutseende, som råder öfverallt i naturen, 

 är, att Gökäggen icke äro på långt när så stora i förhållande till 

 modrens kropp, som hos andra foglar, utan ganska små. De äro 

 något olika, men vanligen knappt större än Gråsparfvens, ehuru 

 denne fogel har mindre än hälften af Gökens längd och { af hans 

 volum. De äro således till storleken föga olika med de flesta 

 småfoglars ägg. — Men ännu märkvärdigare synes den i sednare 

 åren (först af Kunz) gjorda iakttagelsen, att Gökäggen vanligtvis 

 (om ej alltid) till färgen visa mycken likhet med dem af den fo- 

 gelart, i hvars bo de läggas. De flesta, som pläga finnas i boen 

 af Motacilla, Anthus, Alauda m. fl. likna helt nära dessa foglars 

 ägg: gråaktiga med täta, mörka prickar; hvaremot man t. ex. hos 

 Rotgeln (Lusc. rubecula) funnit dem gulaktiga med brunröd teck- 

 ning och hos Buskärlan (Saxic. rubetra), ljusblå utan fläckar, o. s. 

 v. *). Orsaken härtill och det närmare sammanhanget dermed äro 



ännu obekanta; men gissningsvis torde man kunna antaga, att den 

 Gökhona som är uppfödd i boet af en viss fogelart (t. ex. Busk- 

 ärlan) ej blott får egenskapen att värpa ägg som till färgen likna 

 dem af denna art, utan äfven får en böjelse att sjelf lägga ägg 

 uti samma arts bo. Detta ämne förtjenar dock högeligen att nog- 

 grannt undersökas. 



Ur det lilla ägget kläckes naturligtvis en liten unge; men denne 

 växer ganska fort och äter med en sådan glupskhet, att fosterför- 

 äldrarne hafva svårt att föda honom; snart fyller han nästan hela 

 boet och tillegnar sig all den föda de kunna förskaffa samt gapar 

 och skriker ständigt efter mera, då andra småfoglar ofta pläga bi- 

 träda med att frambära insekter åt honom, liksom de i allmänhet 

 pläga bernöda sig att hjelpa alla fogelungar, som de tro vara i 

 nöd. — Man har ända sedan Aristoteles tid påstått att Gökhonan 

 utkastar eller uppäter boets egna ägg, att Gökungen uppäter de 

 öfriga ungarna samt till och med att fosterföräldrar ne sjelfve, för- 

 tjusta öfver äran att få uppfostra ett så stort och ståtligt barn, 

 skulle utkasta sina egna ägg eller ungar. Men säkert är att detta 

 sednare är ogrundadt och att småfoglarne ej känna skillnaden på 

 äggen: de rufva äfven på en rund sten som inlägges i boet. Uti 

 Gökungen se de blott en unge som behöfver föda och värme, och 

 alla sådana äro de af sin naturdrift benägne att hjelpa, äfven utom 

 boet. Lika säkert är att Göken icke äter sina kamrater. Likväl 

 blir han vanligen snart ensam i boet och man har genom anställda 

 försök fått veta, att han verkligen utkastar sina fostersyskon. Ge- 

 nom att uppföda gökungar inne i rum och hos dem inlägga ägg 

 och ungar af småfoglar, har man fått se, att han förstår, att med 

 skicklighet sticka stjerten under dem och sålunda lyfta dem opp 



*) Se Kunz, Naumannia, Hft. 2 (1850) p. 51, ~ och isynnerhet Baldamus, Naum. 1853, 307. - Uti Cabanis Journ. 1853, Extraheft. p. 50, lemnar Wodzicki underrättelser, 

 som, ifall <*e aro ratt uppfattade, strida mot mycket af det man hittills trott sig känna om Gökens fortplantning. 



