GÖKSLÄGTET. 



151 



på sin rygg, i den grop som bildas mellan vingarna, samt att der- 

 ifrån vältra dem ut. (Se Jenner, Philos. Tr. 1788). Äfven sedan 

 gökungen lemnat boet, får man se fosterföräldrarna följa honom 

 och mata honom ; men han lär sig ganska snart att sjelf skaffa sig 

 föda, som då finnes i ymnighet. — Enligt nyare iakttagelser skulle 

 modren äfven söka att hafva någon omsorg om sitt barn. Man 

 säger sig hafva iakttagit, att hon endast lägger ägg inom det om- 

 råde som hon, jämte sin hanne, om våren utvalt åt sig att bebo; 

 att hon tidtals besöker de bo hvari hon lagt ägg och att hon kän- 

 ner sina ungar då de komma ut; men att hon bjudit till att mata 

 dem, synes ej vara iakttaget, och hon vistas ej med dem tillhopa 

 i sällskap. — Göken är således den mest enslige af alla våra fog- 

 lar och ett af de minst sällskapliga bland de högre djuren: modren 

 vistas ej hos sina ungar och hjelper dem ej en gång medan de 

 äro små och behöfva hjelp. — Man får aldrig se två eller flera 

 Gökar i sällskap och blott sällan nära intill hvarandra. Blott i 

 början af sommaren, under fortplantningstiden, ser man att en 

 hanne och en hona vistas i samma trakt, som hon tyckes hafva 

 utvalt åt sig att bebo, för att där lägga ägg, och h varifrån de ge- 

 mensamt söka bortdrifva andra af sin egen art. Där vistas de 

 mest åtskilda; aldrig ser man dem sitta tillhopa eller följas åt tätt 

 tillsamman, men ofta får man se dem liksom lekande förfölja hvar- 

 andra, med kärleksyttringar, som, sedda på afstånd, hafva starkt 

 tycke af slagsmål. 



Göken vistas helst i de trakter, hvarest löfskog omvexlar med 

 öppna fält och ängar; således just i dem, som äfven för oss äro 

 vackrast och behagligast. I den stora och täta skogen samt på 

 större slättbygder, förekommer han sällan, och blott på kortare be- 

 sök. — Hans föda utgöres hufvudsakligen af fjärillarver, och, efter 

 som det synes, företrädesvis af dem som ha styfva taggiga hår, 



t. ex. af Bombyx caja och andra dylika arter. Dessa larver ätas 

 ej af de flesta andra foglar och tyckas vara farliga för dem, eme- 

 dan deras afbrutna hår fastna i magens inre hud, där de förorsaka 

 inflammation. Men Göken tåler det förträffligt och torde snarare 

 befinna sig väl af detta retmedel, såsom en drinkare af en sup. 

 Alla de Gökar man undersöker om sommaren, då dylika larver 

 vanligen alltid finnas i mängd, hafva hela magens insida tätt be- 

 klädd af deras hår, som sitta djupt instuckna med den afbrutna 

 ändan i magens hinna, och starkt fastade geuom sina taggar, som 

 vända spetsarna uppåt och således verka såsom hullingar. Genom 

 magens egen, krällande rörelse komma alla håren att ligga ordentligt, 

 i samma riktning, så att magens inre yta ser ut alldeles såsom 

 ett stycke råttskinn. Samma besynnerlighet ses äfven hos andra 

 arter af Gökslägtet och är en af de många egenheter som utmärka 

 detsamma. I allmänhet är vår Gök, liksom hans samslägtingar, 

 en glupsk storätare, som dock gör nytta genom att bortrensa en 

 otrolig mängd larver både i träden och på småväxterna. 1 brist 

 på larver förtär han gerna andra insekter: Skalbaggar, Gräshop- 

 por o. s. v. Mot slutet af sommaren träffar man ofta, isynnerhet 

 de yngre, i trädgårdar, spatserande på marken, bland kål o. d. för 

 att bortplocka kålmaskar. Då förtära de yngre äfven bär, bland 

 hvilka isynnerhet uppgifvas de af Sprakved (Rhamnus frangula), 

 och vid denna tid bli både unga och gamla ganska feta. Om vå- 

 ren då Göken nyligen anländt, finnes magen vanligen icke hårig 

 inuti, emedan de tagghåriga larverna då pläga saknas. 



Strax efter sin ankomst låter hannen höra sitt väl bekanta 

 sångläte; ku ku! ku ku!, som han plägar upprepa många, väl 20 

 eller flera gånger å rad, sittande i toppen af ett större löfträd, på 

 en tjockare, torr, eller föga löfrik gren. Han sätter sig h varken 

 inuti tätt lummiga trädkronor eller på de finare grenarna, som 



