152 



ORDN. 2. SPITAR. 



vagga för vinden och ej gifva säkert stöd åt hans svaga fötter. 

 Han sitter då i den ställning som visas af fig. 4, med något hän- 

 gande vingar, och plägar nicka och lyfta stjerten för hvarje rop. 

 (Obs. dock att båda figurerna visas sittande på allt för smala gre- 

 nar). Flitigast galer han morgon och afton; hos oss ända till mid- 

 natt, då vi om sommaren ej hafva mörkt. Äfven höres han midt 

 på dagen under mulet eller kyligt väder, men plägar under star- 

 kare solhetta vara tyst. Han upphör att sjunga, eller "gala", i 

 början af Juli, då fortplantningstiden upphört och ungarne börja 

 kläckas och flyga ut; eller, enligt den vanliga sägen hos oss, tyst- 

 nar han då han får se det första hölasset. — Honan galer ej, 

 utan låter blott höra ett svagt, otydligt läte, och svarar understun- 

 dom på hannens sång, under den egentliga fortplantningstiden, med 

 ett nästan haekspett-artadt, men svagt läte. Ungarnes ljud, hvar- 

 hvarmed de från boet skrika på mat, är ett svagare, hväsande eller 

 skärrande läte. 



Att Gökens sång, ehuru enkel och utan all omväxling, är för 

 oss i hög grad behaglig, behöfver ej berättas för någon. Man plä- 

 gar förklara detta derigenom, att den är en påminnelse om den 

 vackraste tiden på året, Maj — Juni, den enda då han höres, och 

 man skulle kunna antaga denna förklaring för god, ifall ej så 

 mycket annat: gröna fält och lummiga träd, granna blommor och 

 munter foglalåt, herrligt väder m. m. lemnade samma påminnelse 

 utan samma verkan ; dessutom glädjas vi mången gång öfver att 

 höra Göken under fult väder, som äfven då, ofta inträffar. Man 

 skulle kunna föreställa sig att göktonerna fägna oss emedan de äro 

 de enda fogeltoner som äro rena och fullkomligt eller nära of ver- 

 ensstämma med våra musiktoner. Utan tvifvel är detta orsaken, 

 hvarföre vi vanligen föredraga Gökens enformiga läte framför många 

 andra foglars ganska lifliga och varierade sång. Men då man, för 



att få "höra göken", färdas lång väg och njuter deraf ej blott 

 under ett dygn, utan under hela den tid han låter höra sig, så 

 skulle vi, om man, äfven i den vackraste trakt och under det skö- 

 naste väder, utsatte en person alt på flöjt återgifva göktonerna, 

 hvilket kan ske med fullkomlig noggrannhet, ganska säkert vara 

 både mätta och trötta deraf inom några minuters förlopp, såvida 

 vi ej trodde det vara den rätta Göken som spelade. Det är såle- 

 des hvarken årstiden eller sjelfva musiken som förorsakar det be- 

 hagliga intrycket; utan det är känslan deraf, att dessa toner äro 

 ett uttryck af fröjd och belåtenhet hos en varelse, som för öfrigt 

 är oss fullkomligen obegriplig och främmande. De äro de enda 

 ord af hans språk som vi förstå och vi fröjda oss med honom un- 

 der det vi känna att det är samma natur och samma goda gåfvor 

 som göra oss båda lyckliga och lefnadsglada. — Göksången va- 

 rierar något litet. Af de två tonerna är den första alltid högre; 

 den andra, som får tonvigten, tages vanligen 4, men af de bästa 

 sångarne 5 semitoner lägre. Mindre goda sångare taga den ofta 

 blott 3 semitoner lägre (t. ex. d a! eller d b! eller d h!). Då de 

 skrikit sig hesa, eller mot sängtidens slut, gifva de ofta falska eller 

 hväsande, eller liksom hickande ljud och sluta eller blanda dem 

 ofta med helt olikartade, skrattande eller pladdrande läten, såsom 

 schakakakasch ! o. s. v. Somliga Gökar fördubbla första tonen, 

 såsom: kuhuku! — De flesta andra foglars sång och öfriga läten 

 motsvara ej våra musiktoner och kunna således icke uttryckas i 

 noter. 



Göken är ganska skygg och varsam och är en af de foglar 

 som har den starkaste flygförmåga. Genom sina långa, spetsiga 

 vingar och sin starka fart, får han under flykten någon likhet med 

 en Falk, hvilket torde hafva föranledt sagan att han förvandlas till 

 hök. Denna saga var redan gammal och allmän i forntiden. Ari- 



