158 



ORDN. 2. SPITAR. 



bestå, är starkt qväfvehaltigt och utgör en egen form af slem, som 

 man kallat Neorsin. (Om dess beståndsdelar, se Berzelii Ars- 

 berättelse 1839, 687). 



Synonymi. Hirundo Apus Linn. — Cypselus apas Illiger Prodr. 

 1811; — Gloger Handb. 421;— Yarrell, Br. B. II, 260 (Swift) ; — 

 Nilss. fn. I, 250. 



BLÅKRÅKESLÄGTET (Coracias). 



Fötterna medelmåttigt stora och starka, men korta : farsen blott 

 så lång som mellantån utom klon, och ofjädrad. De 3 framtårna 

 från roten skilda, utan mellanhud; olika långa; den inre f, den 

 yttre öfver £ så lång som mellantån. 



Baktån är vänd rätt bakåt och mycket mindre än sidotårna, 

 men vid roten stödande på marken och bred, af den mjuka, ut- 

 bredda huden. Hans klo är ungefär lika med sidotårnas, eller ofta 

 något större; men alltid betydligt mindre än raellanklon, som är 

 sned och helbräddad. 



Näbben stor och stark, dock betydligt kortare än hufvudet, 

 med rundad näbbrygg; kägellik, rät, med smal, hakformigt böjd 

 spets. Äfven underkäken är i spetsen något nedböjd. Gapet 

 tämligen stort, med v. p. 6 starka, men ej långa börs t hår vid 

 hvardera sidan. Tungan medelmåttig. Hakans vinkel räcker 

 knappt fram om näsborrarna. — Näs b orrar na nakna, snedt lig- 

 gande vid näbbrotens sidor, såsom en smal, rät springa. 



Vingarne tämligen stora, med 13 armpennor, af hvilka den 

 första räcker till f, de längsta något öfver i af hela vingen. Hand- 

 pennorna 10: den 2:dra, eller 2 och 3, längst ; 1 föga kortare (läng- 

 den varierar dock). Armtäckfjädrarne räcka, såsom vanligt i denna 



ordning, långt öfver halfva armpennornas längd. — Stjerten medel- 

 måttig, nästan jämn, af 12 pennor. — Fjäderklädnaden fast, af en 

 lysande, vanligen blåaktig färg. 



103. Blåkråkan (Coracias garrula) Pl. XXI fig. 3. Blekt, 

 glänsande blåaktig med rödbrun rygg. Vinglängd omkring 200 m. m. 



Denna är den enda af de verkligen till vår fauna hörande 

 foglarna, som visar något af den starkt lysande färgprakt, som är 

 vanlig bland heta zonens arter. Större delen af kroppen har en 

 starkt glänsande, något i grönt stötande, blekblå färg. På strupen 

 bilda fjäderstrålarne midtåt hvarje fjäder en smal rand, som är tä- 

 tare och derigenom Jifligare, men föröfrigt ej olika färgad. Rundt 

 omkring näbben äro fjädrarne blekare, hvitaktiga. Rygg och skul- 

 lerfjädrarne rödbruna.f Öfvergumpen och de minsta vingtäckfjädrarne 

 mörkare, glänsande violettblå. De större täckfjädrarne ljust, dun- 

 klare grönblå. Handpennorna svarta, utåt öfverallt violett blåglän- 

 sande, Handtäckfjädrarne, rent ljusblå. De 2 mellersta stjertpen- 

 norna smutsigt brungrönaktiga; de öfriga svarta, utåt blåglänsande, 

 med hvit, utåt blekblå ända, som blir småningom längre på de 

 yttre pennorna» Den yttersta har en kort, smalare, svart spets, som 

 öfverskjuter de nästliggande. Näbben svartaktig. Iris brun. Föt- 

 terna brungula, — Hanne och hona lika ; ungarne orenare 

 färgade. 



Den nya höstdrägtens fjädrar börja redan visa sig här, före 

 flyttningen. Några ses, både på rygg, hufvud och bröst på ett 

 exemplar, skjutet vid Stockholm d. 22 Augusti. På exemplar från 

 Rhodos och Nubien äro de vida talrikare. De äro pä ryggen mörkt 

 gråbruna; på hufvud, hals och vingar likaså, men något dragande i 

 grönaktigt ; på undersidan bleka, smutsigt gulgrå. De ljusare strec- 

 ken på strupen äro tydliga och nästan hvita, Handtäckfjädrarnes 



