BLÅKRÅKFSLAGTET. 



159 



spetsar äro nästan svartaktiga. Vingpennornas rnggning tyckes 

 alltid börja med de minsta. De nya vingpennorna äro svarta och 

 sakna fullkomligt den sköna blå glansen på öfra sidan. — Hugg- 

 ningen tyckes gå långsamt under höstmånaderna; men i Februari 

 synes en ny rnggning föregå, då den lysande sommarfärgen anlag- 

 ges. (Se härom Meves, Vet. Ac. Öfv. 1860, 193). 



Hos oss finnes Blåkråkan till omkring 60° Latitud eller unge- 

 fär till Ekeskogens norra gräns. Vid Stockholm och Upsala samt 

 midfc inne i landet vid samma latitud är hon ännu tämligen all- 

 män, men redan vid Gefle är hon högst sällsynt och åt norr der- 

 ifrån är hon knappt sedd, om ej något utströfvande, förvilladt 

 exemplar. Ungefär samma norra gräns tyckes hon ha i Kyssland. 

 Hon skall äfven finnas i vestra delen af Siberien (till Irtish och 

 Altai, Pall.), men ej längre åt öster. Äfven i vestra Europa, så- 

 som England, Holland och Belgien, samt (enl. Vieillot) i norra hälf- 

 ten af Frankrike, tyckes hon blott förekomma såsom accidentell, 

 ehuru de engelske faunisterne uppräkna tämligen många exemplar, 

 (Yarrell anför v. p. 20) som veterligen blifvit funna i hela Stor- 

 britannien under flera årtionden. Äfven hos oss skall hon vara 

 sällsynt mot vester (i Bohuslän, enl W. v. Wright). Mot söder 

 är hon allmän i hela Europa och häckar i mängd i Grekland, Si- 

 cilien och södra Spanien. — Uti Afrika anföres hon såsom allmän 

 i Algiriet, men thyvärr ej med närmare uppgift om årstiden. (Då 

 likväl Malherbe säger att hon är allmän där "au mois d'Aout no- 

 tamment", tyckes man deraf kunna sluta att hon häckar i landet). 

 I Egypten och Nubien lärer hon blott finnas under flyttningstiderna. 

 Äfven denna tyckes således tillbringa vintern långt ned i Afrika, 

 t. o. ra. ända ned i Cafferlandei, hvarifrån hon länge varit känd. 

 De exemplar vi äga från Nubien äro i höstdrägt (men sakna upp- 

 gift på tiden). De som J. Wahlberg hemfört från Cafferlandei äro 



en hanne, d. 24 Februari, i rnggning, och en hona, d. 9 Mars, i 

 nästan ren sommardrägt. Men om man jämför med flyttningstiderna 

 så inses, att dessa rätt väl kunna vara från Europa. — Till södra 

 Europa ankomma de första exemplaren i början af April, men såsom 

 vanligt anlända de flesta efterhand, något sednare; de flytta derif rån 

 i September. I södra Sverige börjar hon visa sig i början af Maj 

 och afreser vanligen i slutet af Augusti. Vid Stockholm är hennes 

 vistande ännu något kortare. 



Blåkråkan är en skygg och ostadig men grälaktig och buller- 

 sam fogel, som ej länge plägar hålla sig stilla. Hon flyger ut- 

 märkt lätt, men ojämnt, ehuru ej så ojämnt som Nattskärran. Un- 

 der vackert väder får man se dem förlusta sig med att flyga uppåt, 

 tämligen högt, tumlande om och liksom lekande, samt åter rätt 

 ned, hvarunder de flitigt låta höra sitt vanliga, sträfva* läte: räck! 

 räck! — Hon bebor endast glesa skogar, omväxlande med ängar 

 eller fält och i hvilka finnas spridda större träd, isynnerhet Ekar 

 som hafva torra eller föga löfrika, tjockare grenar, från hvilka är 

 fri utsigt. På dessa, liksom på pålar o. d, säiter hon sig för att 

 speja efter föda, som består af större insekter och larver, sniglar 

 o. s. v., äfven små grodor. Hon blir aldrig länge qvarsittande utan 

 flyger snart till en annan gren, eller ned på marken för att gripa 

 sitt rof, allt under utstötande af sitt räck! räck! På, marken går 

 eller hoppar hon tämligen tungt och obeqvämt, samt ej länge: blott, 

 för att fånga ett bestämd t rof. ■ — Med sina samslägtingar ligger 

 hon i ständig strid, liksom med roffoglar och kråkor; d. ä. med 

 clem som lefva af någorlunda lika födoämnen som hon sjelf; de 

 öfriga lemnar hon i fred. Men, besynnerligt nog, likväl bo och 

 bygga nästan alltid flera par nära intill hvarandra. Dessa lefva 

 aldrig i flock eller sällskap, utan hvarje par lefver för sig. • — De 

 bygga i ihåliga träd, såsom Ekar och Aspar, vanligen i hål med 



