160 



ORDN. 2. SPITAR. 



liten öppning; någon gång i Gröngyllingbo. Här inlägga de blott 

 en tämligen illa hopasatt bale af strå och stickor, löf o. d. öfverst 

 med en och annan fjäder. Äggen äro rent hvita, till storlek och 

 färg lika dem af Skogsdufvan (Columba oenas) men till antalet 4 

 eller 5, då Dufvan aldrig lägger flera än 2. 



Det uppgifves att Blåkråkan mot hösten äter Ollon eller andra 

 af våra frukter, hvilket dock torde bero på förväxling med Nöt- 

 skrikan. Hos oss stannar hon väl aldrig qvar tills Ollonen bli 

 mogna eller blott fullvuxna. I södra Europa skall hon då begär- 

 ligt äta fikon. 



Synonymi. Coracias garrula L.; Gloger Handb. 433; — Nilss. 

 fn. 235; — Galgulus Briss. II, 64; — Vieillot Ene. 866. 



BIÄTARESLÄGTET (Merops). 



Fötterna ganska små med de 3 framfarna, från roten, långt hop- 

 vuxna: deu yttre med 3 leder, den inre med hela första leden, förenade 

 med mellantån. Näbben af hufvudets längd, jämnt bågböjd och smånin- 

 gom afsmalnande uti den ganska fina spetsen. 



Näbbens rygg är hvasskölad och dess sidor plattade, hvarigenom 

 näbben i genomsnitt synes fyrkantig. Gapet är tämligen stort, klufvet 

 midt under ögat, utan tydliga borsthår. Tungan lång och smal, men ej 

 utsträckbar. Näsborrarne täckte af fjäderborst. — Vingarna ganska långa 

 och spetsiga med 13 armpennor, af hvilka den första ej räcker till J af 

 vingen och de flesta äro i spetsen hjertlikt inskurna. Handpennorna 10: 

 den första ganska liten; den andra längst. -— Stjerten har 12 pennor: de 

 2 mellersta oftast med lång, smal spets. — De små fötterna äro nakna, 

 liksom hos Vattenfoglarna, opp öfver häl-leden och på ändan af tibia. 

 Tummen är bildad såsom hos Coracias, men med klon betydligt mindre 

 än den på sidotårna. 



ITjäderklädnaden är fast och prydd af rena, lysande färger, liksom 

 hos Blåkråkeslägtet, med hvilket Biätarne visa mycken likhet. Liksom 

 de föregående slägfceua (Cuculus, Caprimulgus, Cypselus, Coracias) tillhöra 



dessa sednare hufvudsakligen den varmaste delen af gamla fastlandet 

 men innefatta en typisk, ganska vidt utbredd art, som äfven visar sig 

 långt opp i den tempererade zonen. 



Biåtaren (Merops apiaster. 25). Pl. 70 fig. 1. Ofvan rödbrun, under 

 grönblå med klart gul strupe, omgifven af svart. — Vinglängd omkring 

 150 m. m. Pannan är hvit, bakåt öfvergående i blått. Ryggen bakåt 

 småningom gulaktig. Ving- och stjertpennorna mörkt grönaktiga; de 

 förra i spetsen svarta. Af stjertpennorna ha de 2 mellersta blott en gan- 

 ska kort, smal spets, som öfverskjuter de följande. Iris röd. Hanne och 

 hona lika. 



Ungarne likna de gamla, men hafva dunklare färger och smutsigt 

 grönaktig rygg samt brun iris. Äfven är stjerten jämn. Vinglängden v. 

 p. 140 m. m. 



Biätaren tillhör de varmare länderna, till v. p. 45° lat., eller något 

 längre opp, i södra Europa och den närmaste (vestligaste) delen af 

 Asien (till Jrtish Pall.) samt Persien. Men äfven i Afghanistan, Kasch- 

 mir och N.V. Indien skall han förekomma. Han synes vara talrikast i 

 sydöstra Europa (Grekland) och i Mindre Asien, men förekommer äfven 

 allmän i sydligaste Ryssland, Caucasien, och utmed Donau i Ungern. 

 Derifrån, mot vester, blir han mindre allmän, så att han saknas i Al- 

 perna och blott finnes ganska spridd i södra Tyskland samt mellersta 

 delen af Frankrike; men i södra Frankrike är han vanligare och i Spa- 

 nien allmän, äfvensom i Italien och på de stora öarna. — Af norra 

 Afrika bebor han under sommaren hela Algiriet i stor mängd. Utmed 

 Nilen tyckes han blott fortplanta sig ned uti Sennaar (Heuglin), men icke 

 i Egypten, hvarest han dock finnes ymnig under flyttningstiderna. Län- 

 gre ned åt Afrika, t. ex. vid Senegal, är han visserligen funnen men det 

 är obekant om han där fortplantar sig. Vi återkomma till denna fråga. 



Dä Biätaren är en af de foglar som flyga starkt och äro fallna för att 

 ströfva vida omkring, så visar han sig ofta i trakter, som ligga utom, 

 och ganska långt norr om det nyss beskrifna området, hvilket han egent- 

 ligen bebor; men omständigheter måste finnas, oberäknadt höstkylan, 

 som göra att han ej tyckes kunna bli hemmastadd där. Hans lysande 

 färger och ovanliga utseende, samt hans sätt att öppet visa sig där han 

 finnes, göra äfven att han synes mera än andra dylika foglar, som kan- 

 hända sprida sig utåt i lika stort antal. I större delen af Tyskland och 

 i norra hälften af Frankrike skall han blott sällan förekomma; mest så- 

 som ensam, förvillad fogel, men äfven flera tillsamman, dock utan att 

 visa sig årligen eller på vissa bestämda ställen och jag känner ingen 



