KUNGSFISKARE-SLAGTET. 



163 



Kingfisher, och Isfogel, efter det tyska Eisvogel. Jag har valt det förra, 

 som uttrycker det märkvärdigaste draget af fogelns lefnadssätt. Det 

 sednare namnet kan tyckas vara orimligt för en fogel som älskar vär- 

 men och undviker isen; med det är ej härledt af Eis (is), utan af Eisen 

 (jern). Det har, enl. C. Gessner, under medeltiden äfven haft formen 

 Eisenvogel och Eyssengart, af jern-rost-färgen på fogelns bröst. Detta 

 sistnämnda tyckes betyda Jerngördel. 



DUVE-SLÄGTET *) (C o 1 u m b a) 



igenkännes lätt från alla andra genom den egna bildningen av de 

 flesta kroppsdelar, och särdeles genom den starkt kul J riga, tjocka 

 och mjuka huden öfver näsborrarna (jämiör sid. 135). 



Näbben är tämligen liten och svag, vanligen knappt av halva 

 huvudets längd, rät, midtpå liksom hopsnärjd av en tvärsgående 

 intryckning. Rothälften ovantill mjuk genom den tjocka, starkt kull- 

 riga hud, i hvars sidor näsborrarne öppna sig såsom smala, full- 

 komligt tillslutbara, långsgående springor. Överkäkens spets-hälft 

 hård, upphöjdt kuling med svagt nedböjd, något trubbig spets. 

 Hakans vinkel räcker långt framom näsborrarna. 



Huvudet är litet mot kroppen, såsom hos Höns och Vatten- 

 foglar, men med hög, tvärt uppstående panna och tämligen litet 

 gap, emedan munöppningen ej är bred och ej kluven långt bak- 

 om näbbroten. Borsthår saknas. Hela huvudet med näbben (ut- 



om näsborrarna) visar en icke otydlig likhet med det hös slägtet 

 Charadrius. 



Fötterna medelmåttiga, med kort tärs; men Starka, med de 3 

 framtårna fullkomligt skilda: mellantån betydligt längre än de nä- 

 stan lika långa sidotårna. Baktån ej mycket kortare än sidotår- 

 na, och vid roten, genom den tjocka, mjuka huden, nästan bredare 

 än de, samt ej upplyftad, utan ända från roten stödande mot mar- 

 ken. Alla tårna med bred, mjuk, småvårtig, men platt (ej knöiig) 

 såla. — Klorna något trubbiga, föga krökta; den bakre ungefär 

 så stor som sidoklorna eller något större. — Tar sen ungefär så 

 lång som mellantån utom klon, tämligen tjock, baktill och på si- 

 dorna mjuk, av de tjocka, köttiga tåmusklerna, som beklädas av 

 en mjuk, vårtfull hud (liksom hos Vattenfoglarna och en del av 

 Hönsen. De föregående ha oftast små och tunna muskelbukar till 

 tåsenorna och hård tarsbeklädnad), 



Vingarne räta, spetsade (oftast långa): andra vingpennan (el- 

 ler 2 och 3) längst; den första ej mycket kortare. Armpennorna 

 12 — 14. Stjertpennorna 12 (eller 14), breda, medelmåttiga (eller 

 hos några få arter långa). 



Fjäderbeklädnaden är högst egen: tät, med fjäderskaften, utom 

 spetsen, ganska tjocka och mjuka (liksom svampiga, bestående av 

 ovanligt stora celler) och fanet nedtill liksom ulligt eller dunlikt 

 af de långa, mjuka småstrålarne. — - Även huden är ovanligt 

 skör, ehuru knappt tunnare än hos de flesta andra foglar* — Stor- 



*) I svenskan skrifva vi vanligtvis: Bufva, liksom blifva, skrifva, lefva, hafva, af, knif, gif, haf, lof, skråf, afvig o. s. v. Men dessa och dylika ord uttalas ej så, ty 

 det f som finnes uti dem höres icke och har troligen aldrig- varit uttaladt. Det brukliga skrivsättet är således orimligt och felaktigt, och de nämnda orden borde rätteligen i 

 skrift, liksom i tal, heta: Duva, bliva, skriva, leva, hava, av, kniv, giv, huv, lov, skråv, avig o. s. v. — Detta riktigare skrivsätt ser illa och besynnerligt ut, nämligen i 

 svenskan, för det ovanda ögat; men i andra språk, där det är vanligt, stöter det ej. Man läser och skriver i latinska ord: nävern, novus, levis (ej nofvem, nofvus, lefvis): i 

 fransyskan: avaler, avoir, héväl, novice, ncveu (icke afvaler — nefveu). I danskan finna vi orden: blive* skrev, kniv, lov, leve for at skrive o. s. v. ganska riktiga, och i 

 vårt eget språk finna vi ej f vara nödvändigt i sådana ord som: bevis, använda och en mängd ur andra språk upptagna, såsom: nerv, november, navigation (vi skriva ej bcfvis, 

 nofvember, men ofta, orätt: nerf). — För att visa att även vi kunna skriva rätt, om vi vilja, har jag i denna avhandling, om Duvorna, utelemnat det överflödiga f där det fö- 

 rekommer; men anmärker här, att då f bestämdt uttalas, bör det ock skrivas, även emot härledningen, såsom isynnerhet framför t 9 t. ex. i: löfle, skrift, haft (av lova, skriva, hava). 



