164 



ORDN. 2. SPITAR. 



leken är ej betydlig: vår Ringduva hörer till de större arterna 

 af egentliga Duvor; men flera arter finnas som äro föga större än 

 Sparvar. Färgen är hos våra vilda arter blågrå; i de varma 

 länderna ofta grön eller brun o. s. v. - — Hanne och hona äro 

 lika till det yttre och ungarne visa föga olikhet med de äldre. 



Duvorna gå lätt och väl på marken, steg-vis, men aldrig hop- 

 pande eller egentligen springande. De flyga även i allmänhet lätt 

 och starkt och klappa med vingarna då de flyga opp. De vistas 

 mycket, eller mest, på marken, hvarest de söka sin föda, som de 

 plocka med näbben, utan att skrapa med fötterna såsom Hönsen. 

 Deras föda utgöres nästan uteslutande av växtfrön, dels stora, så- 

 som Ekollon o. d-, dels små, såsom gräsfrön. Våra arter äta helst 

 frön af ärtväxter. Blott i nödfall taga de bär, blad o. d., till och 

 med små djur. Genom sin frödiet överträffa de ej blott Hönsen, 

 som äro tämligen allätande, utan även sjelva Siskorna. Men födan 

 uppmjukas, liksom hos Hönsen, i den stora krävan, innan den ned- 

 går i magen. De dricka mycket genom att suga eller liksom pum- 

 pa in vattnet, och bada såväl i vatten som i sand. 



I allmänhet leva Duvorna flockvis, i stora, tätt slutna skaror, 

 spatserande på marken för att söka föda och sättande sig i träden 

 för att hvila. Men under fortplantningstiden leva de parvis, 

 då hanne och hona dela alla omsorger. De äro väl bekanta för 

 sin inbördes ömhet och för hannens trägna courtise, då han kutt- 

 rar för sin maka. En av deras vanligaste ömhetsbetygelser är att 

 de mata hvarandra ur krävan, hvilket man plägar kalla näbbas 

 eller kyssas. De bygga i träd, klipphålor o. d., alltid högt över 

 marken. Boet är glest och illa hopsatt af qvistar m. m. samt 

 nästan platt, utan särskild tätare bale; eller det består, liksom flera 

 av de föregåendes, blott av en större, groft hopfogad bale. Derpå 

 läggas^ blott : 2, hvita ägg. Dock uppgives att somliga, mindre 



arter även kunna lägga 3 ägg', andra, större, blott ett. Dessa 

 ruvas skiftevis af makarna, hvilka icke hava liggfläckar, såsom de 

 flesta andra foglar. De mata även ungarna gemensamt, nämligen 

 först med ett eget, grötlikt, något mjölkartadt ämne, som börjar 

 avsöndras ur krävan hos både hanne och hona vid liggningstidens 

 slut; — det är en slags antydning till mjölkavsönd ringen hos Dägg- 

 djuren. Snart få dock ungarne frö som blivit uppmjukade i för- 

 äldrarnas kräva. 



Ungarne äro, då de kläckas ur ägget, liksom alla de föregå- 

 ende foglarnes, outbildade, blinda och nakna. Liksom Sångfoglar- 

 nes och Spitarnes ungar, måste de uppfödas någon tid i boet in- 

 nan de kunna gå och flyga samt sjelve söka föda, hvarigenom 

 Duvorna mycket skilja sig från Hönsen. 



En av Duvornas egenheter är deras brist på läten. Om man 

 undantager de små ungarnas pipande efter föda, får man knappt 

 av dem höra annat läte, än det så kallade kuttrandet, hvilket de 

 fullvuxne hannarne låta höra, blott under fortplantningstiden, såsom 

 ett uttryck av passion och egentligen blott i makans närvaro, då 

 han för henne betygar sin ömma låga eller då han tillkallar hen- 

 ne. Ofta får man väl höra samma läte av ensamt instängda han- 

 nar (t. ex. av Turtur- och Skrattduvor) ; men det åtföljes då av 

 oro, och av rörelser som utmärka lidelsen. Det är således ej fullt 

 jämförligt med fogelsången, som väl kan bero av fortplantningsti- 

 den, då den vanligen är starkare och livligare än annars, men 

 som icke beror av ögonblickets passion, utan tvärtom endast yttras 

 under lugna stunder, såsom ett uttryck av behovet att tillkännage sitt 

 välbefinnande. Den avstannar alltid vid inträdet av lidelsen, som 

 plägar åtföljas av andra, mindre tydliga, omelodiska läten. — Duv- 

 hannarnes kuttring är ett kort och starkt, klirrande, men vanligen 

 välljudande läte, som ofta upprepas och som är väl igenkänneligt 



