170 



ORDN. 2. SPITAR, 



skötsel och instängning i duvslag, samt genom urval av individer till 

 fortplantning, blivit mest förändrade till seder, levnadssätt, färg, storlek, 

 form m. m. Dessa flyga vanligen mera åtskilda och hålla sig vid husen, 

 men fordra mera omvårdnad och måste födas hemma emedan de ofta ej 

 förstå att sjelve söka sin föda. Flera av dessa racer, bland hvilka en 

 del blott äro till färgen, andra även till formen förändrade, äro s. k. 

 Mänadsduvor (Pig. mondains), som fortplanta sig nästan en gång i må- 

 naden och ofta uppföda 9 kullar om året, h vardera av 2 ungar. Hos 

 oss torde de dock sällan hinna att uppfostra så många. — De sednare 

 (Fältduvorna) hållas i mellersta och södra Europas städer och byar uti 

 duvhus, men äro dock mindre tama. De samlas helst i stora flockar 

 som flyga omkring på fälten, och utflytta gerna till kyrkor eller ruiner, 

 hvarest de åtnjuta full frihet. De äro till seder och form alldeles lika 

 de vilda, eller blott föga förändrade, t. ex. med uppböjda fjädrar i nac- 

 ken. Till färgen äro största antalet mer eller mindre förändrade, men 

 bland dem som leva mest fria, bli ganska många nära lika den vilda 

 Klippduvan: blågrå med glänsande hals och 2 svarta band pä vingen, 

 ehuru, även bland dessa, de flesta ha grå bakrygg. Likväl ser man 

 även ofta dem som ha hvit bakrygg och fullkomligt likna Klippduvan. 

 Sådana finnas till och med bland de verkliga Husduvorna. Hos oss tyc- 

 kas de vara mindre allmänna. (Dock ser jag nu, sedan ett års tid, dag- 

 ligen en sådan midt i Stockholm.) Dessa två huvudsorter, Fält- och 

 Husduvor, äro naturligtvis ej bestämdt åtskilda utan kunna lätt övergå 

 till hvarandra och en del kunna lika väl räknas till den ena sorten som 

 till den andra. Här i norden äro de väl ännu mindre skilda, än i syd- 

 ligare länder. 



Den vilda Klippduvans levnadssätt liknar den tamas. Båda skilja 

 sig från de två föregående arterna deruti, att de aldrig sätta sig i träd, 

 att de undvika skog och ej flytta. Den vilda bor, såsom nyss anfördes, 

 blott i klippor, och hon tyckes helst bo nära hafskusten. Hon väljer en- 

 dast de klippor, som högt opp ha djupa, otillgängliga hålor och klyftor. 

 Men liksom andra foglar, som bo i klippor, tyckes hon gerna trivas i 

 större byggnader, såsom kyrkor och stora ruiner, där hon får vara i 

 fred. Den tamda bosätter sig gerna uti sådana, och både där och i klip- 

 por lever hon i god grannsämja med Kajor och Tornfalkar, som välja 

 samma sort boställen. Bland de tama Duvorna är det hannen som ut- 

 söker platsen för boet och ditkallar honan, samt efter mycken örnhets- 

 betygelse och ställets behöriga invigning, börjar draga stickor och strå 

 till balen, hvilken hoplägges af honan. Efter 8 dagars förlopp lägges 

 (enl. Bechstein) första ägget och det andra 2:ne dagar sednare. Sedan 



ruvas båda äggen 18 dygn. Dock uppgives det, att ruvningen kan vara 

 en dag kortare eller längre, efter luftvärmans beskaffenhet. Honan lig- 

 ger den mesta tiden, men hannen aflöser henne omkring kl. 9 f. m. och 

 3 e. in. och ligger 1 till 3 timmar åt gången. Då ungarne äro kläckte 

 fä de den föista dagen ingen föda, sedan matas de, ungefär i 6 dagars 

 tid, med det förr omtalade mjölklika ämnet ur föräldrarnas kräva, hvar- 

 efter de få av dessas vanliga föda, blott uppblötad i krävan. På 9:de 

 dagen öppnas ögonen och strax derefter börja de stora pennorna utväxa. 

 Vid 14 dagars ålder äro de tämligen fullfjädrade och börja lemna balen, 

 men matas ännu inne i duvslaget. Vid 4 veckors ålder flyga de ut och 

 börja sjelve äta; men först vid 4 månaders ålder äro de fullt utvux- 

 ne (Bechst.). — Föräldrarne börja ofta ånyo paras då ungarne äro 8 

 dagar gamla, och lägga ägg då de börjat lemna balen. Således åtgå 

 ungefär (18 + 1 + 14) 33 dygn eller något över en månad för hvarje par 

 ungars uppfostran, och efter denna beräkning skulle 9 kullar upptaga 

 minst en tid av 297 dagar, eller nära 10 månader, och blott 68 dagar 

 eller ej fullt 10 veckor återstå av året. I fall dessa uppgifter äro rik- 

 tiga för alla racer av Duvor, så synas knappt flera än 10 kullar om året 

 möjliga, då väl någon hvila behöves. Aristoteles omtalar att Duvorna i 

 Grekland uppfödde 10 kullar; men man kan knappt anse den uppgift 

 för tillförlitlig, som han fått från Egypten, att de derstädes värpte 11 

 till 12 gånger om året. — De mindre domesticerade racerne sägas läg- 

 ga 3, och den vilda Klippduvan blott 2 kullar om året. — • Hannens väl 

 bekanta läte är vanligen 3-stavigt, ungefär såsom: kurrkuruh! några 

 gånger upprepad t; men även ofta något längre (4 — 5-stavigt) eller ock 

 kortare. — Duvorna äro sällskapslika och högst fredliga. De bli nästan 

 blott retade av svartsjuka och då man närmar sig deras späda ungar. 

 Vid dessa tillfällen låta båda könen höra ett svagt kuttrande och slå 

 med vingarna med en styrka som man ej skulle vänta hos dem. — 

 Duvorna sägas kunna uppnå ända till 20 års ålder; men de flesta skola 

 dock blott hinna till 10 eller 12 år. 



Så väl den vilda, som de flesta racer av tama Duvor höra till de 

 foglar, som äro utmärkta för snabb flykt. Detta jämte deras kärlek till 

 maka och ungar har gjort att man tidigt påfunnit att använda dem som 

 brevbärare emellan långt aflägsna ställen. För att bli rätt tjenliga för 

 detta ändamål böra de först några gånger övas att söka sig hem från 

 gradvis tilltagande avstånd; men inom blott några få mils avstånd skall 

 detta knappt behöfvas. Man har gjort många försök för att utröna de- 

 ras hastighet, hvilka tyckas visa att de kunna flyga 6 till 10 svenska 

 mil i timmen, på en sträcka av 20 å 30 mil. Det vill säga att de flyga 



