DUVE-SLÄGTET. 



171 



en svensk mil pä 10, till 6 minuter, eller med en hastighet av 30 till 

 50 alnar i sekunden*). De flyga dock icke så fort som Svalorna, för 

 hvilka jag trott mig finna denna större hastighet (50 alnar i sekunden), 

 åtskilliga racer av Husduvor skola vara bäst att^använda till brevbärare, 

 emedan de ha mest kärlek till hemmet. Bechstein anser Fältduvorna 

 odugliga, och uppgifver att de ej komma hem från blott några få mils 

 avstånd, hvilket dock låter föga troligt. I England och Holland har man 

 utbildat en egen race till Brevduvor (Carriers), hvilka utmärka sig genom 

 långt näbb och starka vingar. Bruket av Brevduvor omtalas av Plinius 

 (från Antonii tid, kort före Chr. f.), men ej av Aristoteles (330 f. Chr. f.), 

 hvilket dock icke bevisar att de voro okända på hans tid. De tyckas ha 

 varit använda av Egyptierna från uråldriga tider, och finnas föreställda 

 i en egyptisk sculpturtavla från 1300 f. Chr. f. (L. Adams, Ibis 1864, 26). 



I fall den vilda europeiska Klippduvan antages vara artens urstam, 

 så synes det som om hon skulle ha spridt sig från Europas medelhavs- 

 kust åt vester utmed havskustens klipptrakter, både i Europa och Afri- 

 ka, med bibehållande av färgen (såsom hvit bakrygg m. m.); samt åt 

 söder och öster till Egypten och Asien, och här mera inåt continenten, 

 med något mera färgförändring (racerna i Himalaja och Dauurien). Men 

 den här allmännare blågrå bakryggen torde vara en följd av de härstä- 

 des, sedan uråldriga tider ymniga Tamduvorna. Genom studium av de 

 vilda och halv-vilda racerna från andra länder, torde det bli möjligt att 

 utreda denna fråga, liksom den, huruvida Duvan blivit ursprungligen 

 tamd på flera ställen (t. ex. i Egypten, Persien, Grekland?), eller kring- 

 spridd såsom tam från ett enda land. 



Synon. Columba vet.; Gessner; Bélon (= domestica); — Pigeon fu- 

 yard Bélon Ois. 312 (fera et submansueta); — C. oenas var. domestica 

 Linn. S. N. et Fn. Su. — Biset, Ool. livia, Briss. I, 82 (fera; non vero 

 Biset Belonii et C. livia Gessn., quee sunt C. oenas L.). — C. domestica 

 et C. romana Briss. I (illa = submansueta, hsec = Hoftaube Germ.). — 

 C. domestica, cum Var. livia, Gm. et Lath. — Haustaube (C. domest. et 

 livia) Bechst. N. G. III, 971. — C. livia (Biset) Temm. Man. II, 446; — 

 C. livia auct., Gloger Handb. 482; — Miss. Fn. ed. 3: I, 561. — C. livia, 

 C. fcurricola et C. intermedia Bp. Csp. II, 47, 48 (de C. leuconota ? rupe- 

 stri .et schimperi ibid., v. supra). — C. cenas Pall. Zoogr. I b 559 (präster 

 var. ad Volgam, p. 560, quse est C. cenas vera). 



Turturduvan (Columba turtur; 28) Pl. LXX, %, 3, 4. Ovantill röd- 

 brun, svartfläckig; stjerten starkt rundad, svart, med de flesta pennornas 

 spetsar och den ytterstas yttre fan hvita; buken hvit. — Liten: ving- 

 längd omkring 170 mm. Tarsen så lång som mel lan tån utan klo och 

 vid roten alldeles ofjädrad; sidotårna lika långa. De äldre (fig. 3) ha 

 ljusgrått huvud: bakryggen samt den betäckta kroppssidan och vingens 

 undersida rent grå; framryggen mörkare brun; skullerfjädrarne och de 

 fleste vingtäckfjädrarne midtpå svarta med ganska bred, gul- eller röd- 

 brun brädd; men de yttre små och de flesta stora täckfjädrarna rent 

 grå. Vingpennorna svartgrå. Vid halsens sidor står en stor tvärfläck 

 av svarta fjädrar med smal, hvit ändkant. Strupen med krävan ljust 

 rödgrå; buken hvit. Iris rödgul: fötter röda; näbb svartaktigt. — Ungen 

 i första drägten saknar halsfläcken och har ovantill dunklare färg, med 

 de flesta små täckfjädrarna smutsgråaktiga (se fig. 4, som dock visar ett 

 ex. i ruggning). 



Turturduvan tillhör egentligen södra Europa med mindre Asien, samt 

 hela norra Afrika; men hon är dock utbredd över hela mellersta Europa 

 ända opp till södra hälften av England och till Östersjön, ej blott i norra 

 Tyskland, utan även i södra Ryssland, nästan till Finska viken och till 

 58° lat. Det är ovisst huruvida hon förekommer i vestra Asien längre 

 än till Ural och Caspiska havet (allmän vid Lenkoran; Ménétr.); men i 

 östra hälften av Asien saknas hon och ersattes av följande art. I Dan- 

 mark är hon blott sedd såsom tillfällig, liksom i södra Sverige. Det är 

 således förvånande att hon tyckes förekomma alltsom oftast och nästan 

 reeuliert i norra delen av Skandinavien. — De flesta tillfällen då denne 

 fosrel blivit antecknad hos oss finnas samlade i Nilssons Fauna Ed. 3, 

 1858. De äro följande: 4 gånger i Skåne (år 1813; oct. 1847; somma- 

 ren 1848 och 9); 1 ex. i Vestmanland, nov. 1838, ung; 1 vid Hudiksvall, 

 aug. 1840; 1 ung vid Enontekis 1837, och 2 vid Qvickjock, hösten 1841. 

 Dessutom underrättelsen att en liten flock plägat visa sig vid Qvickjock 

 om hösten flera år å rad; samt att fogeln blivit funnen 3 gånger i Nor- 

 rige (enl. Rash, Nyt Mag. IV, 170). — Sedan har uppgiften erhållits, att 

 den funnits 2 gånger i 'Norrige (id. ibid. V, 41). I Nérike erhölls 1 ex. 

 i Sept. 1857, och ett par gånger ha sådana förekommit i Ostfinmarken 

 (enl. Sommerfelt). Av de uppräknade exemplaren voro en del ungar i 

 första drägten, såsom de från Vestmanland och Enontekis, hvilka nu 

 förvaras i Riksmuseum. 



*) Flera ex. auloras i Yarrelis Brit. Birds; men uppgiften derstädes att en Duva hade flugit från Eoueii till Gent, som i rät linea antages vara 150 eDg. (= 27 svenska) 

 mil på l l / 2 timma, måste bero på ett misstag. 



