176 



ORDN. 3. R0VF0GLA.R. 



Ugglorna) är tätt fjädrad; men hos de flesta är den fördelad i små, 

 vårtlika stycken eller fjäll. Då tvärsköldar finnas på tarsen, äro 

 de, liksom nästan alltid på tårna, korta och talrika. Tårna äro från 

 roten åtskilda och utbredda; oftast med ett hudveck vid roten, mel- 

 lan de två yttre. Ofta ha de stora, utskjutande mjuka knölar eller 

 hud-dynor under mellersta och sista leden, och dessa äro större, 

 ju mindre fötterne äro tjenlige för gåendet på marken. Näst-sista 

 leden är ganska lång och den sista (kloleden) är starkt böjlig, så 

 att klon kan helt och hållet böjas ned under tån, hviiket är eget 

 för Rovfoglarna. — Baktån är vid roten smalare, och alltid kor- 

 tare än framtårna, men förövrigt ganska olika bildad. (Hos Ugg- 

 lorna och de amerikanska Gamarna är hon vid roten något upp- 

 lyftad.) 



Klornas form utgör en av Rovfoglaraas utmärktaste egenheter, 

 och visar blott ganska få undantag. Klorna äro oftast ej större, 

 starkare eller h vassare än hos åtskilliga andra foglar, och vanligt- 

 vis äro de i^ke så krokiga som hos Hackspettar m. fl.; men de 

 äro mera trinda, så att största bredden ligger midtpå sidorna, och 

 emedan de alltid äro något hoptryckta, så blir genomskärningen 

 oval eller eiiptisk. Dock är intryckningen undei\, klon (sålan) ofta 

 icke smalare än klons största bredd; men hon är ej djup, vanligen 

 platt, och saknas understundom (Pandion, Elanus). Dessutom av- 

 smalna klorna jämnt och småningom från roten mot ändan och 

 äro således ganska långspetsade. (Hos andra foglar ha klorna 

 platta, ofta långsåt intryckta sidor, och djupt intryckt såla, antin- 

 gen de äro hoptryckta eller utbredda, och ändan avsmalnar inot spet- 

 sen starkare än det övriga av klon). Rovfoglarnes yttre framklo är 

 betydligt mindre än de övrige; den inre är deremot starkare och 

 krokigare, samt vanligtvis större än mellanklon och lika med den 

 bakre, då denna är stor. (En dylik utbildning av denna klo åter- 



finnes hos några Vadare och Vattenfoglar ; t. ex. Grus och Mor- 

 mon.) 



Rovfoglarne äro i allmänhet stora. Till dem höra de störste 

 bland de flygande foglarna, nämligen några av Gamarna: Condo- 

 ren från Andiska bergen och den store californiske Gamen (Ca- 

 thartes gryphus och C. californianus), hvilka hava omkring 6 alnars 

 vingsträckning, Näst derefter komma ett par Gamar från Afrika 

 (Vultur nubicus och V. auricularis) och sedan de europeiske Ga- 

 marne (V. monachus och V. fulvus). Något mindre äro våra Ör- 

 nar. , — Minst av alla äro Falco coerulescens frän Ostindien och 

 Strix minutissima från Brasilien, båda av en Domherres storlek. 

 Annars höra Sparvhöken och Tornfalken till de mindre. Duvhö- 

 ken och Vråkarne kunna anses för medelstora. — Honorna äro 

 betydligt större än hannarne. men ofta mindre vackra och utsi- 

 rade till form eller färg. 



Från de föregående två Fogelordningarna skilja sig Rovfog- 

 larne väsentligen genom ungames utveckling. De kläckas nämli- 

 gen ur ägget, liksom ungarne av alla de följande Fogelordningar- 

 na, fullt beklädda med tjockt dun på alla de kroppsdelar som se- 

 dan få fjädrar. Dunet är nämligen en början till fjädern som, då 

 denne utväxer, sitter på hans ända, men snart derifrån avfaller. 

 Dessa ungar ha tämligen fullbildade extremiteter och öppna ögon, 

 men de kunna ej gå, utan måste, liksom ungarne av de två före- 

 gående Ordningarna, uppfödas i boet av föräldrarna tills de kunna 

 flyga. Dock matas de ej såsom Tättingarnes och Spitarnes ungar; 

 utan de taga sjelve och sönderstycka födan, som föräldrarne blott 

 inlägga i boet. Således, ehuru de till sin utveckling bilda en ö- 

 vergång mellan de föregående och de efterföljande foglarna, så 

 komma de dock närmast intill de följande (Höns, Vadare, Vatten- 

 foglar) och likna de föregående (Spitar, Tättingar) blott deruti, 



