ROVFOGLA.K. 



17*7 



i'/ 



att ungarne icke kunna sjelve gå. De förhålla sig i detta hänse- 

 ende alldeles säsom Storkar, Hägrar, Pelikaner in. fl., med hvilka 

 de i de flesta hänseenden ha mera likhet, än ined de två första 

 fogelordningarna. 



Liksom de nyssnämnde (Storkar etc.) visa Rovfoglarne gan- 

 ska ringa konstfärdighet i sin bobyggnad. Deras bo är, dä det 

 sättes under öppen himmel, stort och illa hopfogadt, men ovanpå 

 nästan platt; det tyckes allenast genom trampningen midtuti tå en 

 liten concavitet. Mänga, såsom en del av Ugglorna, tyckas knappt 

 sjelve inlägga någon särskild bale. — Äggen äro till antalet oftast 

 ta: 2 — 4, De ruvas ensamt av honan, som av hannen förses med 

 föda; men båda draga föda åt ungarna på sätt som nyss anfördes. 

 De uppföda blott en kull ungar om året. 



Genom sina starka vingar röra dessa foglar sig med största 

 lätthet och hastighet genom luften, såsom nyss omtalades; men de- 

 ras fötter äro, oaktad t sin styrka och utbildning, oftast nästan o- 

 dugliga för att gå; de hoppa blott ovigt framåt, sa mycket som 

 möjligt med vingarnes tillhjeip. Dock kunna Gamarne gå tämli- 

 gen raskt stegvis, ehuru de blott göra det i grannskapet av döda 

 djur, hvarav de leva; och ett par mycket avvikande, långbenta 

 slägten (Gypogeranus i Afrika och Dicholophus i Sydamerika) sprin- 

 ga ganska starkt och lätt. Även skola några få långbenta arter, 

 både av Hökar och Ugglor, gå eller springa tämligen färdigt. Der- 

 emot äro fötterna hos alla bildade för att gripa och bära eller 

 fasthålla rovet, ävensom att upptaga och bära byggnadsmaterial]- 

 erna till boet, hvilket är dem eget inom fogelklassen. De övrige 

 foglarne taga och bära med näbbet, men Papegojorna taga födan 

 och föra den till munnen med foten. 



Namnet tillkännager dessa djurs föda. De kunna ej livnära 

 sig av växtriket, utan förtära uteslutande djuriska ämnen; en del 



Svenska Foglarne Til. 



taga helst levande däggdjur eller foglar; andra, amtibier eller fi- 

 skar; men några, isynnerhet mindre arter, låta sig nöja med in- 

 sekter, sniglar, mask o. d. och Gamarne leva uteslutande av döda, 

 större djur. Somliga arter förtära till och med helst dem som äro 

 rutna; de synas vara till för att bortrensa dessa från jorden och 

 förtära även exkrementer samt allehanda djuriska avskräden. — 1 

 allmänhet äta Rovfoglarne glupskt då tillfälle dertill gives, men de 

 kunna ock svälta otroligt länge, ända till hela veckor, utan att 

 betydligt lida derav. Denna förmåga är starkast hos de asätande 

 Gamarna, av hvilka somliga sägas kunna uthärda svält ända till 

 6 veckors tid, men, då de få tillgång på föda, sluka i sig så myc- 

 ket, att de ej förmå flyga upp förr än efter någon tids digestion. 

 Hår och andra ofördöjliga eller osmälta ämnen uppkastas av alla 

 Rovfoglar såsom avlånga bollar, genom munnen, och denna upp- 

 kastning tjenar ej blott att bortskaffa odugliga ämnen ur kroppen, 

 utan förorsakar tillika en för dem behövlig rensning av magen och 

 matstrupen, hvarföre de må illa om de ej, jämte födan, få sådana 

 ämnen, hvarav dessa bollar bildas, såsom hår, fjäder o. d. — 1 

 fritt tillstånd tyckas Rovfoglarne aldrig dricka, emedan de djuriska 

 safter de förtära äro tillräckliga; ej heller bada de, utan överlem- 

 na ät regnvattnet att rensa fjädrarna; men då de äro fångna hålla 

 de tillgodo med båda delarna, ehuru ej så ofta som andra fogiar. 

 Det är en vanlig mening att Rovfoglarne, liksom de krakar» 

 tade och andra som leva av as, skulle ha en utmärkt fin lukt, 

 som huvudsakligen ledde dem till döda djur, och att de skulle 

 Jmnna känna lukten derav pä ganska långt, ja, ända till en mils 

 avstånd! Vi kunna 'dock ej anse denna mening för riktig, utan 

 äro övertygade att Gamarne, samt alla foglar, huvudsakligen rätta 

 sig efter synen, som hos dem är starkare än hos andra djur, och 

 att de blott i ringare mån samt pä nära håll kunna följa iuktsin- 



4$ 



