182 



R0VT0GIAR, 



renare hvita undersida och derföre blivit ansedda såsom egna arter (Str. 

 splendens A. Br. i Afrika; S. candida etS. javanica i södra Asien; $. deli- 

 catula i Austr.). Dock finnas i Afrika (Sennaar, Senegal) exemplar (troli- 

 gen de„yngre), som fullkomligt likna de europeiska. Likaså finnas i bå- 

 de norra och södra Amerika några ytterst närstående arter, som dock 

 ha tydligen längre tarser (S. pratincola, perlata, furcata). 



Tornugglan flyttar ej. Överallt där ordentliga hus finnas uppförda 

 av människor, bebor hon uteslutande dessa, utan att låta sig störas av 

 rörelse och buller, t. ex. av klockringningen i kyrktorn. I det sydligare 

 Europa skall hon ofta bo inne i duvslagen, helt fredligt tillhopa med 

 Duvorna, utan att skada dessa eller deras ungar, och man lemnar hen- 

 ne i fred, då hon huvudsakligen lever av råttor o. d. — Då denna Ugg- 

 la sitter stilla, visar hon, i ännu högre grad än de flesta följande arter- 

 na, underliga och ganska ombytliga, ofta till utseendet putslustiga åthä- 

 vor, såsom nickningar och bugningar, omväxlande med rak ställning, för- 

 ändringar av ansiktets form m. m. Då hon sover eller hvilar plägar 

 hon sammandraga ansiktet, så att det nedåt avsmalnar i en längre, trub- 

 big spets; vid andra tillfällen kan det göras nästan rundt. Även lätet, 

 som höres vid alla årstider, är mera ombytligt och ohyggligt än av an- 

 dra Ugglor: än såsom ett oförmodadt och hastigt uttstött skrän, än ja- 

 mande, snarkande, stönande o. s. v. Allt detta ökar hennes redan i sig 

 sjelf ovanliga och hemska utseende, och liksom hon, genom sin färg och 

 sin fina teckning, samt genom sin silkeslena men likväl elastiska fjäderkläd- 

 nad, är den vackraste bland Ugglorna, så är hon även, genom sin form 

 och sina åtbörder, den besynnerligaste eller spöklikaste och från den 

 vanliga fogelformen mest avvikande bland de europeiska arterna. Hon 

 överträffas i detta sednare hänseende blott något av ett par arter från 

 Afrika och Australien (S. capensis, S. tenebricosa o. s. v.). 



Synon. Strix flammea L. XII; — Temm. Man. 91; — Gloger, Handb. 



111 



Nilss. Fn. 133. 



o) Örat mycket högre än skallen. Andra vingpennan längst, 



och i yttre fanet inskuren; den första föga kortare, i inre fanet, 

 nära spetsen inskuren. (Horntofsar finnas). — (SL Asio Briss.; 

 Otns Cuv.). 



106. Hornugglan (Strix otus). PJ. XXV fig. 1; — gul- 

 aktig med svartgrå långsfläckar och vågiga tvärstreck; horntofsar- 



na långa. — Vinglängd omkring 290 mm. — fris guh Ansiktet 

 gråaktigt, blott vid ögats inre sida svart. Vingarne räcka något 

 över stjertspetsen. Vingpennorna brungula med svarta tvärband. 

 Kroppen ovantill tätt mörkspräcklig. 



Denna Uggla, som blir qvar i sin hembygd under hela året, 

 är allmännare i södra delen av Sverige, men tyckes dock reguliert 

 förekomma till 60 å 61° lat. (Gefle, Dalarna, Värmland). Norr 

 om denna gräns är hon åtminstone ganska sällsynt, då jag ej fin- 

 ner någon uppgift om hennes förekommande där; men likväl äger 

 Riksmuseum ett exemplar, som av J. Wahlberg skjöts vid Wittjärvi, 

 nära Luleå, den 29 Juli 1835. Det är ock sannolikt, att en så 

 bestämd Nattuggla som denna, ej gerna vistas i dessa nordligare 

 trakter, hvarest ingen mörk natt finnes under 3 månader av året. — 

 Likså skall hon finnas, ehuru sällsynt, i Södra Finland vid nämnde 

 latitud; men ett enstaka exemplar har dock blivit sedt ända opp 

 vid Kuopio (63 °>. — Mot söder förekommer hon i hela Europa, 

 till och med i Spanien och Grekland, samt i Algieriet och Mindre 

 Asien. — I Egypten säges hon någongång förekomma om vintern; 

 men förövrigt saknas hon i Afrika. — Uti mellersta Asien är hon funnen 

 i Himalaya samt ända ut vid Ochotska havet (vid Amurs utlopp och 

 Udskoj, 50 — 55°) — I större delen av Nordamerika finnes en art, 

 som, att dömma efter beskrivningarna, ej synes skild från S. otus, 

 men som dock av nyare amerikanska författare uppföres under ett 

 eget namn: Otus wilsonianus. 



Hornugglan uppehåller sig endast i skog eller på trädbevuxna 

 ställen* Hon är något trög och sömnaktig samt ganska ömtålig 

 för starkt ljus och döljer sig om dagen i täta snår eller trädkronor. 

 Om vintern strövar hon omkring i små flockar och föredrager dä 

 barrskog, som vid den tiden lemnar mörkare skydd mot ljuset. 

 Möss o, d. utgör hennes huvudsakliga föda. Under sin jagt ses 



