IMGLESLÅGTET. 



183 



hos någongång i skymningen hålla sig stilla på ett ställe, fladdrande 

 med vingarna liksom Tornfalken. Lätet är ett starkt, mot slutet något 

 höjdt hu-uk! Vid fortplantningstiden låter hon dessutom höra ett 

 ännu starkare ljud, såsom vumb, vumb! hvilket höres på ganska 

 långt håll. Hon lägger i April 4—5 ägg i gamla bo af Kråkor, 

 Ekorrar o. d. eller i träd hål, men besvärar sig knappt med att ditlägga 

 en ny bale. — Under parningstiden antager hon ett alldeles eget 

 sätt att flyga: långsamt, liksom taktvis hoppande, då hon vid hvarje 

 höjning smäller med vingarna, såsom duvorna (Gadamer, Naum. 1852, 

 hft. 3, p. 12). Fångad såsom unge blir hon ganska tam. 



Synonyni. Strix otus L. — Temm. — Nilss. Fn. I, 115. (Typ för si. 

 Asio Briss. Otus Cuv.). 



107. Jordugglan (Strix b r ac h y o t us) Pl. XXV fig. 2; gulaktig 

 med svarta, på ryggsidan stora och tätt stående långsfläckar, utan 

 tvärstreck. Horntofsarne ganska små (synas blott då de uppresas). ■ — 

 Vinglängd omkring 300 mim. Iris höggul. Ansiktet gråaktigt med svarta 

 ögonkrets: det är inåt smalt, åt yttre sidan bredare. Handpen- 

 norna brungula med svarta tvärband, men den första till 2 / 3 utan svart. 

 Vingarne räcka ungefär jämnt med stjerten. 



Ehuru en bland de till formen utmärktare Nattugglorna skyr 

 denna ej ljuset och ser rätt väl om dagen, då hon likväl helst 

 håller sig stilla. Hon är märklig såsom den enda verkliga flytt- 

 fogel bland våra Ugglor och såsom en av de vidsträcktast utbredda 

 foglar på jorden ; ty hon förekommer i alla verldsdelarna utom Au- 

 stralien. Hennes egentliga sommartillhåll tyckes vara norden, 

 ovanför skogsgränsen, i de s. k. vide och snöregionerna, hvarest 

 hon är tämligen allmän, från Finmarken till Jämtlands och Norriges 

 fjäldtrakter. Hon förekommer således ända till ishavet, och är fun- 

 nen häckande vid Karasjok (70°). Uti de sydligare trakterna av 

 Skandinavien finnes hon nästan blott under flyttningstiden, men har 



dock även någon gång, ehuru sällan, blivit sedd midt under som- 

 maren på slättbyggden, hvarest hon möjligen kan ha häckat, hvilket 

 . dock ännu ej är säkert bekant. Ungefär lika synes förhållandet 

 vara i mellersta och södra Europa, hvarest hon dock uppgifves 

 oftare häcka, såsom i Tyskland, Ungern, Frankrike, i Sicilien på 

 höjderna o. s. v. Om vintern blir hon allmän i Algieriet samt i 

 Nilländerna, ända ned i Nubien och Abyssinien; men en delsägas 

 dock qvarstanna redan i Tyskland och ännu flera i Södra Europa. 

 — Utåt Asien är hon funnen ända till Ochotzka havet, samt både 

 vinter och sommar i Indien. — Även i Amerika finnes en art, hos 

 hvilken jag ej finner någon bestämd olikhet med Europeiska ex- 

 emplar. Denna är allmän i Nordamerika, hvarest hon av de nyare 

 kallas Brachyotus cassinii. Densamma finnes ock i Sydamerika 

 (Brasilien, Chili). Till och med på Sandvichsöarna skall hon vara 

 funnen. 



I motsats till den föregående, undviker Jordugglan skogsbygg- 

 den och vistas helst på slätterna, på lågländt, fuktig mark eller 

 nära vatten. Hon plägar där sitta på marken, bland tuvor, gräs 

 eller små buskar och flyger, då hon uppskrämmes, mera likt en 

 hök, ofta längre bort eller rätt opp i luften, till betydlig höjd, 

 h varifrån hon fortsätter i stora kretsar såsom en Glada eller Kärr- 

 hök. Enligt Nilsson skall hon, sannolikt vid boet, flyga högt opp 

 och åter sänka sig lodrätt ned, under det hon klappar genom att 

 slå vingarne tillhopa under sig. Lätet, som då och då höres under 

 flykten, liknar det av en hök eller glada, ungefär såsom tjäu! 

 tjäu! eller nästan skällande såsom vau-au-au* Ett dylikt läte skall, 

 enligt Lövenhjelm, även höras av S. otus och S. bubo. Födan består, 

 utom möss, till en stor del av insekter, särdeles Gräshoppor. — 

 Aggen läggas på en tuva, bland gräset på marken, nästan utan vidare 

 underlag. 



