186 



ORDN. a. KOVFOGLAB. 



I, 318: — Gloger Handb. 110. 

 ej Ulula Cuv.). 



(Typ. för si. Ulula Bp. Csp. 53; men 



110. Slagugglan (Strix uralensis) Pl. XXIV fig. 2; 

 ljusgrå med svarta långsfläckar, nästan utan tvärvågor. Ansikts- 

 ytorna grå med fina, mörka fjäderskaft, men utan fläckar. Stjerten 

 längre, gradvis tillspetsad. — Stor: vinglängd 360 — 370 mm. Iris 

 mörkbrun. Näbb gult. — Ungen i första drägten är helt och hållet 

 mörkt rödbrun med svartbrun teckning (Fritsch). 



Samma geografiska utbredning i Europa som den förras, tyckes 

 äfven tillhöra denna; men hon är allmännare i Norden och torde 

 oftare än den förra ha bosatt, t. o. m. fortplantat sig, på ett eller 

 annat ställe längre åt söder. Inom Skandinavien och Finland före- 

 kommer hon alldeles såsom den förra: icke bland klippfulla berg, 

 utan i den stora, jämna landsträcka uti Lappland och närmast 

 däromkring, som är bevuxen av barrskogar, och hon anföres såsom 

 stannfogel uti Gouv. Wologda (60—64°). Utom dessa norra trakter 

 av Europa, har man uppgivit, att hon skall finnas, icke sällan, i 

 Estland och Linand (Meyer), i Polen (Gl.) och Galizien samt i Norra 

 Ungerns skogiga bergstrakter (Kornh.) Fritsch uppgifver henne 

 bestämdt såsom häckande i Böhmerwald samt avbildar en unge 

 i första drägten därifrån. Pallas, som upptäckte denna Uggla, såg 

 henne blott d. 30 Sept. 1769 i Ural, kring Sterlitamak vid Karna, 

 54° lat. Hon var där ymnig, men alla voro utsvultna. (Månne 

 stadda på en utvandring från norden?). — I Asien är hon allenast 

 känd från den östligaste delen, vid Ochotzska havet, hvarest Mid- 

 dendorf och Schrenck om vintern funnit 3:ne exemplar mellan 50 

 och 60°; hvilka dock voro något mindre än de europeiska, och 

 hade starkare, renare färger. I Amerika är hon ej funnen. 



Till levnadssättet är denna ännu mindre känd än den förra; 

 troligtvis likna de hvarandra mycket i detta hänseende. Slagugglan 



skall vara ganska skygg och flyga snabbt samt se väl även om 



dagen. Hon säges med djerfhet anfalla andra större foglar, såsom 



Hökar och Hägrar, och uppgives bygga i klipphålor eller ihåliga 



träd (GL). 



Synon. Strix uralensis Pall. Reise (1771) I, 455; — Gm. 295; 

 — Pall. Zoogr.I, 319; — Temm. Man.; — Fritsch. Eur. 62 (Syrnium). — 

 S. funerea var uralensis Lth. mo 35. — Strix liturafca Tengmalm Vet. 

 Ac. H. 1793, 267 (ex Mus. Grill. Catal. Mscr. p. 4.);— N'lss. Orn. Sv.; — 

 Skand. Fn. 124; — Gloger p. 98. — (Typ för si. Ulula Cuv; Ptynx Bp. 

 Csp. 53). 



111. Perlugglån. (Strix tengmalmi), Pl, XXV lig. 3; — 

 ovan till mörkbrun med talrika, hvita, runda fläckar; under hvit och 

 brunfläckig; ving- och stjertpennor av kroppens färg med parvis 

 stående, hvita tvärfläckar. — Vinglängd .160 — 180 m.m. Liten, 

 med amiktskretsen över ögat avbruten, och mindre hög. Första 

 vingpennan = 6 ; blott 1—3 i fånen inskurna. Stjerten medelmåt- 

 tig, nästan tvär. Fötter och tår yvigt hvitfjädrade. Iris gul. An- 

 sikte ljusgrått med svart fläck vid inre ögonvrån och tätt småfläc- 

 kig yttre gräns (utanför örat ; på figuren för mycket svart). De 

 hvita fläckarna på huvudet små; på ryggen större, men nästan 

 dolda under de bruna fjäderkanterna. Undersidan varierar betyd- 

 ligt; på de äldre hannarna hvit, föga fläckig. 



Liksom de två föregående, finnes Perlugglån ej över Lapplands 

 barrskogsregion; men hon fortplantar sig vida sydligare än de, näm- 

 ligen åtminstone i hela Svea land, såsom vid Stockholm och på 

 Kolmorden, hvarifrån Riksmuseum äger en unge, skänkt av Jägm. 

 Lundberg. Hon tyckes dock överallt förekomma mindre allmänt, 

 men är, såsom nattdjur och liten, svår att observera. Om vintern 

 strövar hon ut, såsom det tyckes, långt från hembygden. Hon har 

 då blivit skjuten vid Qvickjock, norr om sitt vanliga hem, och 



