194 



ORDN. 3 ROVFOGLAR. 



lära dessa fjädrar i allmänhet vara 6 (såsom hos Duvhöken), eller 8 

 (såsom hos Örnarna). De kunna endast med säkerhet räknas på 

 en utbredd färsk vinge. — Vid fötterna anmärka vi här, blott att 

 tårna alltid, och tarserna oftast, äro nakna, samt att den yttre tån 

 icke är vändbar och vanligen är längre än den inre. 



Skelettets olikhet med Ugglornas är ganska märkbar. Om 

 skallens allmänna form talades nyss*, dess benmassa är tunnare än 

 hos Ugglorna, men .hård och fast, och pannan höjer sig knappt över 

 näbbroten. Från de flesta övriga foglars skalle utmärker sig dag- 

 rovfoglarnas, genom ett ganska stort och långt orbital-utskott (tår- 

 benet?), som utgår över främre ögonvrån och sträcker sig snedt 

 bakåt, över ögat. Här bildar det en hos de flesta dagrovfoglar 

 ganska märkbar, utstående ögonbrynskant, som ger ett eget, be- 

 stämdt karakters-uttryck åt dessa foglars ansikte. Dock är denna 

 kant ej utstående hos de egentliga Gamarna (Vultur fulvus m. fl.), 

 hvarigenom deras ansikte synes karakterslöst, — Bröstbenet är stort, 

 med stark hvälvning och stark kam samt blott ett par inskärningar 

 (eller hål) baktill. Båda nyckelbenen äro korta och starka, och 

 clet yttre (gaffelbenet) utmärker sig isynnerhet, genom sin styrka 

 och sin rundade böjning. 



De flesta Dagrovfoglar äro tysta och och låta blott sällan höra 

 sina läten, som äro starka och skrikande, men entoniga, eller min- 

 dre varierande än Ugglornas. Dock finnas några, såsom Tornfal- 

 ken, Buteo och Gladorna, som skrika mycket, isynnerhet under 

 fortplantningstiden, både vid boet och då de flyga. Man har uppgivit 

 att en Afrikansk art. Melierax musicus, närslägtad med vår 

 Duvhök, skulle ha en angenäm sångstämma; men denna uppgift, 

 som ej tyckes vara bekräftad av nyare resande, synes mig vara en 

 bland de många fabler, hvarmed Le Vaillant riktat ornithologien. — 

 Om Rovfoglarnes bon talades uti Ordningens allmänna beskrivning. 



Dagrovfoglarne bygga i allmänhet ganska stora bon, som äro något 

 bättre än Ugglornas och sammansatta av hoplagda grenar, qvistar 

 o. d. De begagnas vanligen många år å rad och ökas då årligen 

 med ett nytt lag, hvarigenom de ofta växa till en ganska betydlig 

 storlek. Äggen äro få till antalet, ej fullt så runda som Ugglornas 

 och vanligen mer eller mindre röda eller brunfärgade eller fläckiga, 

 men med otydliga fläckar och ej så vackert tecknade som Tättin- 

 garnes. Honan har under liggtiden 2: ne stora liggfläckar. 



Ungarne av de flesta arter äro, i den första fjäderdrägten, gan- 

 ska olika de äldre, och de behålla denna drägt länge. Ruggningen 

 börjas väl om hösten, men avslutas sällan då, utan fortsattes van- 

 ligen långsamt och högst oregelbundet under hela vintern och föl- 

 jande vår. Många arter bibehålla ännu efter första ruggningen, 

 eller till och med ytterligare ett år, mer eller mindre samma färg- 

 drägt som första året, ocli i detta fall är det vanligt att de fort- 

 planta sig innan de erhållit den utbildade färgen. Men somliga 

 individer bibehålla ungfärgen eller ungfjädrarna vida längre än an- 

 dra av samma art. Även de äldres ruggning går oregelbundet lik- 

 som de yngres. Dagrovfoglarna äro här uti ganska olika med 

 Ugglorna och visa, liksom i flera andra hänseenden, en anmärk- 

 ningsvärd likhet med Fiskmåsarna (Larus). 



Om Falkjakten. 



En egen märkvärdighet hava dagrovfoglarne erhållit derige - 

 nom, att man funnit på att använda dem, liksom Hunden bland 

 de fyrfotade rovdjuren, till jakt. Det är isynnerhet de egentlige 

 F a 1 k a r n e (il. Falco) som, genom sin rovgirighet, sin snabba 

 flykt, och sin, i förhållande till storleken, betydligare styrka, äro 



