DAGR0VF0GLAR 



195 



dugliga såsom jaktfoglar och som derföre blivit på detta sätt be- 

 gagnade. Av dem har denna sort jakt fått namnet Falkjakt ; men 

 dessutom har man, för densamma, ganska mycket användt de egent- 

 liga Hökarna (si. Astur, Nisus), hvilka i duglighet föga efter- 

 giva Falkarna* Även andra rovfoglar, såsom Vråkar och isyn- 

 nerhet Örnar, sägas ha varit begagnade till jakt, hvilket väl kan 

 vara möjligt; men de få uppgifter härom, som finnas, tyckas ej 

 höra till de säkrare, och i aTla händelser har deras användande ej 

 varit allmänt. De hava ej kunnat vara rätt tjenliga, då Vråkarna 

 äro för litet dristiga och hellre taga paddor och möss än foglar och 

 större villebråd; Örnarne äro alltför stora för att med lätthet hand- 

 teras. Likaledes tinner man i äldre skrifter anförd t, att K o r p a r , 

 Kråkor och Varfoglar (Lanius) blivit inövade och brukade 

 for samma ändamål, ehuru man kan ha skäl att tvivla på dessa 

 uppgifters riktighet. — Det är isynnerhet de till jakt bruklige rov- 

 foglarne, Falkar och egentliga Hökar, som under medelti- 

 den kallades ädla ; de övrige kallades oädla, såsom ej brukliga eller 

 dugliga för den ädla jakten. Men Örnen räknades dock till de 

 ädla, i anledning av hans från den äldsta forntiden beundrade och 

 beprisade styrka och rovgirighet samt höga flykt. 



Den egentliga Falkjakten bestod deruti, att en inövad rov- 

 fogel, som jägaren förde med sig, buren på handen, släpptes, f or- 

 ätt gripa en fogel eller ett mindre däggdjur, som redan var i sikte, 

 t. ex. en Häger som man såg komma flygande, eller en av jä- 

 garen eller hans hund uppstött Rapphöna, Hare o. s. v. Då 

 Falken släpptes avtogs en huva eller mössa, hvarmed man annars 

 betäckte hans huvud för att hindra honom från att se och derige- 

 nom hålla honom stilla. 



Under denna jakt hände det visserligen ofta, att ett sådant 

 villebråd som Rapphöns o. d. hvilka ej ha stark flykt, blev fånget 



ganska snart, eller innan det hunnit utom jägarens åsyn, och i detta 

 fall kunde denne utan synnerlig svårighet komma efter och taga 

 bytet. Men i många eller de flesta fall gick rovets gripande ej så 

 fort och lätt. Vid sådana tillfällen bar det af långt bort, ofta mils- 

 långt eller utom ögnasikte, över berg och slätter, kärr och åar, 

 buskmark och skogar, eller in uti dessa sednare, och med en ha- 

 stighet sådan som fogelns flykt eller harens språng. Här var det 

 ej möjligt att följa med, och knappt att kunna komma riktigt efter 

 till fots. Men det är angeläget att komma snart för att taga både 

 rovet och Falken sjelv; ty denne må vara huru väl dresserad som 

 helst, så återkommer han dock ej sjelvmant till jägareu och bär 

 ännu mindre det fångade villebrådet till honom, även i fall det är 

 ett mindre djur, som han förmår bära. Tvärtom dröjer det ej länge 

 innan han börjar äta derav och om jägaren ej infinner sig snart 

 så återtager han sin frihet efter att ha ätit sig mätt. Såsom vand 

 vid folk, hus och buller är han visserligen ej särdeles skygg, och 

 beger sig ej genast långt bort eller till vildmarken, hvarföre det 

 ofta vid sådana tillfällen lärer kunna lyckas att söka rätt på ho- 

 nom, ännu efter ett par dagars förlopp. Om han då lockas av en 

 Falkjägare som han han känner och som medför sådant kött som 

 han tycker om, så plägar han åter kunna fångas. För att vid 

 dylika händelser kunna lättare återfinna Falkarna eller göra dem 

 bemärkta av personer, som kunde lemna underrättelser om dem, 

 plägade man sätta en liten bjellra på deras ena fot; men likväl lära 

 dock Falkar ofta ha gått förlorade vid sådana tillfällen.. För att 

 ej förlora nöjet av jakten och dessutom mista både Falken och 

 villebrådet är det således nästan nödvändigt att vid Falkjakt vara 

 till häst. Men blott den omständigheten att de bättre jaktfoglarna 

 ej alltid äro lätta att få samt isynnerhet, att deras dressering är 

 ganska svår och långvarig och fordrar mycken övning och skick-. 



