196 



ORDN. 3. ROVFOGLAR. 



lighet, gör att en sådan dresserad fogel måste bli ganska dyr och 

 att han i alla händelser är svår att förskaffa sig, även i fall han är 

 av en allmännare art. - — Falkjakten behöver alltså en större till- 

 rustning, och är kostsam, utan att kunna inbringa mycket villebråd. 

 Den är således icke ett passande yrke för den fattige jägaren och 

 har sannolikt ej mycket varit utövad blott för att erhålla villebråd. 



o 



Åtminstone har den ej blivit bibehållen och utbildad för detta än- 

 damål, för hvilket man alltid haft vida enklare och tjenligare me- 

 del, såsom snaror och nät, jakt med skjutgevär, till och med i form 

 av pil och båge, jakt med hundar o. s. v. — Deremot var falk- 

 jakten så mycket mera egnad att utgöra en förlustelse för de rika 

 och mäktiga, och såsom sådan har den spelat en ej obetydande 

 roll i veriden. 



P^alkjaktens första uppkomst är och skall alltid bli obekant, 

 då den utan tvivel skett, liksom så många andra uppfinningar, till- 

 följe av en händelse; men med visshet kunna vi uppgiva att den 

 härstammar från något av Nomadfolken i mellersta Asiens stepp- 

 länder, eller de s. k. Tartarerna, de gamles Scyther. Den äldsta 

 av alla kända underrättelser derom är av C t e s i a s , en grek, 

 som omkring 400 år f. C. f. vistades vid Persiska hovet såsom lä- 

 kare hos Artaxerxes Mnemon. Xenophon berättar (Anab. I, 10, 18) 

 att han var med Artaxerxes i slaget vid Cunaxa (är 401) och att 

 han läkte det sår som Konungen där fick i bröstet av sin yngre 

 broder Cyrus. Uti sitt arbete om Indien har denne Ctesias omta- 

 lat att Pygmeerna, ett folkslag i Indiens grannskap, brukade jaga 

 med Örnar, Hökar o. s. v. och han har beskrivit dessas dressering 

 nägurlundn så, som den ännu i sednare tider skedde i Europa., 



*) Ordagrannt översatt, owsporråre, d, ä. oxryttare, ty i äldsta tider var hästeu 

 ha ansett honom för en slags oxe (tauvus). 



Men Heeren visar (Ideen, I. 1, cap. 3) att man med namnet Pyg- 

 meer förstått invånarna r Lilla Thibet och länderna däromkring, 

 och flera omständigheter göra att Ctesias berättelse måste anses för 

 den första till Europa komna underrättelsen om ett bruk bland de 

 Tartariska nomaderna, som sedan oavbrutet bibehållit sig bland 

 dem. Dessa folkslag bebodde då, liksom nu, Turkestan och de 

 vidsträckta steppländerna norr om lilla Thibet, och utbredde sig 

 redan i äldsta tider långt inåt Europa, samt innehade just de trak- 

 ter, steppländerna öster om Kaspiska havet, som äro Hästens fä- 

 dernesland. Dessa hava varit de första som tamt detta djur och 

 gjort det till husdjur. Bland dem blev hästens bruk tidigt allmänt, 

 och i äldsta tider voro de, liksom ännu, allmänt ryttare. Från 

 dem har den tama hästen kommit till Europa; nämligen först till 

 Thracien, och det har varit en därifrån till Thessalien invandrad 

 folkstam, hvilken i den gamla grekiska sagan kallas Centaurer, 

 Hästmenniskor # ), och som omtalas i nämnde land långt före 

 Trojanska kriget, och före Herrules; således över 1200 år f. C. f. — 

 Men just i dessa samma länder finnas åtskilliga till jakt dugliga 

 rovfoglar, och deribland en av de bästa (Falco sacer. Schl; Ssakar 

 Arab.), och det kunde ej fela att jakten med Falk, så snart den 

 genom en tillfällighet blivit uppfunnen, skulle bli ett välkommet och 

 passande nöje för dessa beridna och kringsvärmande, nästan sysslo- 

 lösa halv-vildar, hvilka med passion älska äventyrliga företag och 

 stark kroppsrörelse. Den har sednare spridt sig till alla nomad- 

 folken i mellersta Asien, såsom Mongoler, Mantschuer och Araber, 

 så att då Européerna, under medeltiden, först lärde känna dessa folk 

 och dessa länder, idkades falkjakten där allmänt och i en så 



obekant för Grekerna. De lärde först käuna den genom Onlaurerna och tyckas i början 



