FALKJAKTEN. 



197 



slorartad skala att ingenting sådant förekommit i Europa, t. ex. av 

 Gengiskan och hans efterträdare, hvilka foro ut på jakt med hela 

 arméer och betraktade dessa övningar såsom den bästa skola för 

 sina krigare. 



Mellan nomaderna i mellersta Asiens steppländer och de kring- 

 boende, åkerbrukande folken i det sydligare Asien, rådde från ur- 

 åldriga tider det bittraste hat, den oförsonligaste fiendskap. Noma- 

 den är alltid färdig att bryta in på grannens område för att plun- 

 dra samt för att afbeta hans åkrar och ängar, h vårföre han alltid 

 av denne är avskydd och ansedd såsom vilddjur, missfoster, troll- 

 karl o. s. v. ? som ej förtjenar annat än att utrotas från jorden. 

 Mellan sådana grannar finnas knappt andra meddelanden än av döds- 

 hugg och de lära ingenting av hvarandra, om ej att plundra och mörda, 

 Härigenom blir det förklarligt, att en sysselsättning som var så pas- 

 sande för de jaktälskande persiska magnaterna, och som borde ha 

 varit så välkommen bland dem, dock var dem i äldre tider allde- 

 les obekant. Om den hade varit känd och utövad i Persien, så 

 hade Ctesias icke berättat derom såsom om en besynnerlighet, egen för 

 ett folk bortom Indien, och vi hade dessutom säkert lått underrät- 

 telser derom genom Grekerna, t. ex. genom Xenophon, som sjelv 

 var en ivrig jägare och med förkärlek omtalar Persernas jakt, eller 

 genom dem som till en stor del utgjorde Alexanders och derefter 

 Seleucidernas armee och hovfolk. Dock har falkjakten i något 

 sednare tider, och långt före 1200-talet, spridt sig både till Persien 

 och andra åkerbrukande länder i Asien, troligen genom de norna- 

 diska eröfrarna. 1 China skall den, enligt Schlegels uppgift efter 

 inhemska källor, ha varit införd redan 6 å 700 år före C. f,; men 

 för Araberna torde den knappt ha blivit bekant förr än de, under 

 Khaliferna, på 6 och 700-talet efter C. f., kommo i beröring med 

 mellersta Asiens folkslag. Under Muhammeds tid tyckas de ej hava 



Svenska Fåglarna. 



känt den, ty Koranen (författad 622—632) nämner intet derom. 

 Ett ställe deruti (Sura 5, vers 6) som varit ansedtför att ha avse- 

 ende derpå, talar endast om små rovdjur (Vesslor och Mustela furo) 

 som man ännu brukar för att taga kaniner o. d. — Med Araberna 

 blev sedan falkjakten utbredd över hela norra Afrika, hvarest den 

 ej förr varit kand. De gamle Egyptierne kände visserligen ganska 

 väl den hos dem allmänna Falkarten och höllo honom i religiös 

 vördnad samt avbildade honom överallt i skulptur, målning och 

 skrift; men att använda honom till jakt förstodo de icke, såsom 

 man velat antaga av en eller annan misstydd målning från dem. — 

 Till och med i Amerika var falkjakten utövad då Européerna upp- 

 täckte denna verldsdel; nämligen i stor skala hos Mexikos Furstar 

 och i mindre skala uti Peru, hvarest den ännu skall fortfara bland 

 infödingarna. Sannolikt hade den även kommit till Amerika från 

 Asien. 



Vid hvilken tid falkjakten börjat i Europa och hvarifrån den 

 kommit, är något ovisst. Vi kunna blott med säkerhet uppgiva, 

 att den icke varit allmännare känd eller utövad här i början av 

 300-talet, men att den derefter kan spåras uti några få, föga be- 

 stämda yttranden i skrifter från medeltidens början, Thyvärr äro 

 dock underrättelserna både få och torftiga från denna mörka tid, 

 då litteraturen avstannade och den gamla grekiskt-romerska bild- 

 ningen hotades med undergång genom de från Asien och från Nor- 

 den inbrytande råa eller halv-vilda folkslagen och då där herrskade 

 ett allmänt upplösnings-tillstånd, hvarifrån en ny verldsordning och 

 ny bildning först efter lång tids förlopp skulle utgå. En ny litte- 

 ratur, som närmare berörde detta ämne, började först under kors- 

 tågstiden (sannolikt ej före 1200-talet, hvarom mera nedan); men 

 de författare som då skrevo befattade sig icke med ämnets historia, 

 hvilken de ej kände, och de som i sednare tider började forska 



50 



