200 



ORDN 3. ROVFOGLAR. 



delsen, ty det visar snarare, att den redan var allmänt i bruk då 

 H. var en yngling; d. v. s. efter medlet av 400-talet, (troligen nå- 

 got före 470; ty hans far, Avitus, var jämnårig med Sidonius, enl. 

 Epist 1, Lib. III, hvilket Sid. skrivit såsom Biskop, på 470-talet, 

 liksom det nyssnämnda, Ep. 3, Lib. III). Detta bekräftas deraf att 

 samme Sidonius, i sitt lovtal över Avitus (Sidon. Carm. VII, vers. 

 202» et seqq.) prisar dennes skicklighet i falkjakten. 



Enligt en annan berättelse skulle Frankernes Kung M e r o- 

 v ae u s , som år 451 var i förbund med Rom och sedan erövrade 

 en del av Norra Gallien, ha vistats en längre tid sysslolös på 

 Abtey i Tours, då G ond eran, en hans följeslagare, tillsagt ho- 

 nom, alt de borde taga sina fog lar, hästar och hundar och ge 

 sig ut på jakt (Falconaria a Carolo d'Arcussia, . . Tysk Övers, av 

 L. Jennis, Frankf. a. M. 1617, Cap. 26; — ur Gregor. Turmensis 

 Hist. Francorum V, Cap. 14, 191). 



Vid denna tid började de götiska och germaniska folken an- 

 taga något av den romerska bildningen och att erhålla skrivna la- 

 gar, som till en del lära härstamnia från slutet av 400- och början 

 av 500-talet; såsom den av Gundibald, Konung i Burgund, 

 hvilken uppgives vara från år 505; den Frankiska (Lex Salica) som 

 säges härstamma ända från 420, m. fl. — Uti dessa lagar nämnas 

 Falkar eller Hökar (Accipiter, Acceptor, Sparverius) såsom jakt- 

 foglar av stort värde, ty betydligt ansvar, böter eller annat straff, 

 stadgas för att stjäla eller döda dem, hvarav man kan sluta att 

 dresserade rovfoglar menas. Dessutom anföras, i ett par av dessa 

 lagar, namn, hvarav detta tydligen synes; såsom i Lex Baivario- 

 rurn, som skall höra till de äldre. Tit, 20, L. 1, bestämmer plikt 

 för att döda "den hök, som kallas Cranch-ari" (Kranich-aar); — 

 L. 2 dets. för Ganz-hapuch (Gänsehabicht), — L. 3, för Anat-ha- 

 puch (Enten h., And-hök), o. s. v. Det skall dock ej vara säkert 



att dessa namn och bestämmelser härslamma ända från lagarnes 

 första redaction. — Det obetydliga som anföres om foglar ni. m. i 

 Justiniani lagverk (såsom: Digesta Lib. 43, Tit. 24, i slutet 

 av § 22) publiceradt år 533, synes blott ha avseende på den äldre 

 brukliga fogelfångsten, med eller utan hök. 



Förövrigt tyckas inga uppgifter om Falkjakien vara kända från 

 5 och 600 talen; men några förekomma från 700-talefc, då vi finna 

 att den varit fullt utbildad och i stort flor såsom furstligt nöje. 

 Konungen i Kent i England, Athilbert (eller Hedilbert, lat 

 Athebaldus) sände ett brev jämte en silverbägare till Biskopen i 

 Maintz Bonifacius, som dog år 754, och bad honom skaffa 

 sig 2:ne Falkar, som voro övade på Tranor (menades kanhända 

 Hägrar?), emedan man ej kunde få sådana i England. Bonifacius 

 svarade att han sände honom en hök och två s falkar ("unum acci- 

 pitrem et duos falcones". Du Cange III, 191, art. Falco, ur Bonif. 

 Epist. . .). — Tvivelaktig förefaller deremot en uppgift, som finnes 

 i flera böcker, avskriven från den ena till den andra, men utan 

 uppgift av den ursprungliga källan, (t. ex. i Ersch et Gr. Ene. 1. c), 

 att B e d a i England, som dog 735, skulle ha skrivit något derom. — 

 Uti de Frankiska Konungarnes förordningar (Capitularia), som ännu 

 finnas i behåll, talas flera gånger om detta ämne och först i 

 Karl o man ni Principis (Carl d. stores farbrors) Capit. 1, da- 

 tum a:o Chr. 742. I Caroli Magni Capit. a:o .769, Cap. 2, 

 förbjudes presterskapet att jaga med Falkar ("accipitres et falcones 

 noii habeant interdicimus"); hvilket förbud förnyades vid kyrkomö- 

 tet i Tessin 850 (Syn. Ticin. Cap. 4: "non canibus aut accipitribus 

 vel capis, quos vulgus falcones vocat, per se venationes exerceant"), 

 hvilket visar att de andlige jagade så, att det väckte uppseende. 

 Jakt med hundar hade redan förr blivit dern förbjuden på flera 

 kyrkomöten, ända från 500-talet. I andra av Carl d. Stores Capi- 



