FALKJAKTEN. 



201 



tularia omtalas, såsom ordinarie ämbetsmän, "Falconarii nostri", 

 hvaraf synes att han hade flera, och i ett brev av Carl till hans 

 son Pip in (Kung i Italien, död 810) nämnas de även (Du C. 1. 

 cit. art. Falconarius, Falconeria, p. 191, 192). 



Av det här anförda synes, att den första säkra uppgift o 



»m 



verklig Falkjakt (den av Sidonius) härstammar från medlet av 400- 

 talet, med hvilken en annan, ehuru mindre säker (den om Kung 

 Merovaeus) är någorlunda samtidig; att flera bekräftande uppgifter 

 tyckas förekomma från 500-talet och att flera säkra underrättelser 

 derom finnas från 7- och 800-talet, men att alla äro från Frank- 

 rike eller dess grannskap. Den tyckes altså ha kommit i bruk 

 något före medlet av 400-talet, i nämnda land, hvilket ger mycken 

 sannolikhet åt den av Schlegei, (i Traité de Fauconnerie) fram- 

 ställda gissningen, att den blivit införd i Europa med H u n ner n a. 

 — Desse voro ett nomadiskt folk från Asien, av Tartarisk eller 

 Finsk stam, närslägtadt med de n. v. Kirgiserna och Turcomanerna, 

 såsom deras avkomlingars, Magyarernes eller Ungrames språk tyd- 

 ligen utvisar. De inbröto i Europa år 375 och anföllo Götherna 

 som bodde vid norra sidan om Svarta havet; då en del av dessa, 

 Östgöter ne, mellan Don och Dniepr, blevo underkuvade och 

 fortforo att vara det, dock under sina egna Konungar, så länge 

 Hunnernas välde ägde bestånd, ehuru de undertiden flyttade vester 

 ut. Vestgöterne deremot flydde undan till södra sidan om 

 Donau, hvarest en del Göter, som antagit kristendomen genom 

 Ulphilas och derföre blivit utdrivna, redan hade bott i 20 år. 

 De kommo snart i strid med Romerska väldet, inföllo först i Grek- 

 land, sedan i Italien, samt utflyttade därifrån år 410 till södra 

 Frankrike och till Spanien, i hvilka länder de stiftade det Vestgö- 

 tiska riket med Toulouse till huvudstad. Såsom ganska visst kan 

 . man antaga att en mängd Östgöter hade flytt undan Hunnerna och 



Svenska Foglarna. 



följt med sina veslliga anförvandter, samt ätten ständig samfärdsel 

 ägde rum mellan Öst- och Vestgöter, även efter skilsmessan, Det 

 blir således ganska troligt att Falkjakten genom dem kan ha blivit 

 först känd i Frankrike och att den ursprungligen kommit till Eu- 

 ropa med Hunnerna. Desse hade inga förbindelser med södra Eu- 

 ropas övriga länder, utan stodo i fiendtligt förhållande till alla 

 kringboende folkslag. 



Från 10:de och följande århundraden finnas åter sådana upp- 

 gifter från mellersta Europa som från Carl den stores tid. Man 

 får uti dem göra bekantskap med Protohieracarier, eller chefer för 

 de kungliga Falkenärerna o. s. v. Huru högt ansedd Falkjakten 

 var synes derav att Kejsar Fredrik II av Hohenstaufen sjelv 

 skrev ett arbete deröver. Fredrik II blev Kejsare år 1209 vid 15 

 års ålder; företog ett korståg 1228 och dog 1250. Det nämnda 

 arbetet, som har titeln: De arte venandi cum avibus (Om konsten 

 att jaga med foglar), synes vara till största delen skrivet förr än 

 han begav sig till Orienten, men avslutadt efter återkomsten där- 

 ifrån, ty nästan blott slutet derav innehåller underrättelser från 

 Osterlanden, och nära slutet (II, cap. 78) säges att, "falkarnes 

 dressering i det föregående var beskriven sådan som den sedan 

 gammalt varit bruklig i Europa ("antiquior penes nos"), men nu 

 följer beskrivningen på ett bättre, av Araberna uppfunnet sätt, näm- 

 ligen att dressera dem med huva eller mössa (capellus), hvilket var 

 det bästa han i Orienten hade lärt rörande F f alconeriet. — Detta 

 sätt blev snart allmänt i Europa; förut hade man brukat att hopsy 

 Falkens ögonlock för att hålla honom blind under början av täm- 

 jandet, hvilken melhod ännu i vår tid skall brukas hos Tartarerna. 

 — Kejsar Fredriks arbete är ett av de äldsta bekanta över detta 

 ämne och ett av de bästa. Deruti urskiljas noga de olika arterna 

 af både stora och små rovfoglar som då begagnades, hvilka be- 



51 



