202 



ORDN. 3. ROVFOGLAB. 



nämnas: "Girofalco, Sacer. Peregrinua, Gentilis, Lanarius, Aatur. 

 Nisus och Sparverius." Den förstnämnde innefattar både den is- 

 ländska och den norrska varieteten (F. gvrfalco L.) och var redan 

 då väl bekant från båda ställena; den grönländska kunde då knappt 

 vara känd. Om Falkjaktens äldre historia finnas i Kejsar Fredriks 

 arbete inga uppgifter och namnens förklaring är i allmänhet oriktig. 

 Falkjaktens utövning fortfor alltjämt att vara lika allmän bland 

 de förnäma och rika; men sjelva falkonerarekonsten eller konsten 

 att fånga och dressera rovfoglarna, fortfor såsom en sort frimureri 

 eller ett skråyrke inom vissa orter och familjer. Den fortplantades, 

 liksom annan jaktkonst, samt handtverk och yrken i allmänhet under 

 medeltiden, blott genom tradition och övning, och erhöll, liksom 

 dessa, sin egen vidlyftiga terminologi, i det hvarje dithörande före- 

 mål och handling, ända intill foglarnas kroppsdelar, föda och för- 

 plägning, fick en från allmänna språkbruket avvikande benämning, 

 som var obegriplig för allmänheten. Av skrifter kunde denna konst 

 ej inhemtas, ty ehuru många arbeten deröver utkommit efter Kejsar 

 Fredriks tid, så voro böcker dock länge både sällsynta och dyra, 

 och konsten att läsa var icke allmän, t. o. m. sedan boktryckeri- 

 konsten på 1500-talet börjat mera sprida sig. Dessutom äro åt- 

 skilliga små konstgrepp att iakttaga, som icke omnämnas i böc- 

 kerna och som blott kunde läras genom övning. Det är t. ex. ej 

 möjligt att utan våld sätta huvan på en Falk, förr än man får lära 

 att göra en liten, knappt märkbar rörelse med handen, hvarpå fo- 

 geln sitter, så att dennes uppmärksamhet derav upptages, då huvan 

 lätt påsättes om rätta ögonblicket iakttages. Men då Falkjakten 

 alltjämt bibehöll sig i lika anseende vid alla Furstehov och bland 

 den rika adeln, så utgjorde kännedomen om allt dithörande en 

 väsentlig del av en ädlings uppfostran, liksom fakta, rida, dansa 

 m. m. Först under de sednare 300 åren har konsten att läsa, och 



sednare, att skriva, kommit till en lika ära. Mest ansedd och ut- 

 övad torde Falkjakten ha varit i Frankrike, ända till Ludvig XIV, 

 vid hvilkens hov torde ha förekommit de största och praktfullaste 

 tillställningar av detta slag, som blivit sedda i Europa; men efter 

 skjuigevärens betydligare förbättring under de två sednare århun- 

 draden har denna sort nöje småningom avtagit i vår verldsdel, så 

 att det numera (1860) knappt någorstädcs idkas i stort, ehuru 

 Falkonärer på stat ännu finnas qvar vid flera av de Kungliga och 

 Furstliga hoven, t. ex. i Haag uti Holland, hvarest Falkjakter ännu 

 för några årtionden sedan skola ha varit i bruk. Sednast i bör- 

 jan av 1840-talet skola sådana ha blivit tillställda därstädes av ett 

 för detta ändamål bildadt sällskap, som dock nu tyckes ha slutat 

 sin verksamhet. 



En rovfogels dressering sker med tillhjelp av svält och mör- 

 ker, i det han under hela lärotiden knappt får äta sig någorlunda 

 mätt annat än då han riktigt utfört det som han för tillfället skulle 

 lära, och han hindras genom huvan från att se, hvarigenom han 

 hålles stilla och avhålles från att rymma. Huvan avtages endast 

 då han behöver se för undervisningens eller jaktens skull, eller om 

 natten, för att ge honom tillfälle till behövlig hvila samt att upp- 

 kasta hår- och fjäderbollar efter födan. Ty även då han matas 

 med en deg av hackadt rent kött, hvilket är det vanliga, måste 

 man, på det han må bibehålla helsan, uti denna föda inblanda fjä- 

 der, hår eller blånsuddar, genom hvilkas uppkastande, i form af bol- 

 lar, han kan rensa magen,. Detta hindras av huvan emedan hon 

 tätt omsluter svalget, näst under näbbet. Under lärotiden får 

 han såsom belöning, hvarje gång han gjort rätt, en liten muns- 

 bit föda, men långt ifrån nog att han derav kan bli mätt, förr än 

 övningen för dagen är slutad. Detsamma måste iakttagas även se- 

 dan han är f ull-lärd, då han skall jaga flera gånger samma dag. 



