204 



ORDN. 3. ROVFOGLAR. 



gående, ånyo börja inne i kammaren med ett uppstoppadt här- 

 skinn, som sedan användes ute och släpas med långt snöre först 

 mindre hastigt, sedan av en person till häst i fyrsprång, hvarefter 

 en tam levande hare användes. Då Falken tagit denna får han en 

 levande duva till belöning. 



De större Falkar som blivit tagne i boet och uppfödde hemma, 

 tämjas vida lättare, men äga ej förr än efter ett eller ett par års 

 ålder tillräcklig styrka att användas på större villebråd. De små 

 arterna, såsom Falco cesalon och A står nisus tämjas aldra lättast. 

 De bli vanligen dresserade på 2 å 3 veckor, men kunna endast 

 användas på småfoglar, eller på sin höjd på Rapphöns. — - Även Duv- 

 höken (Astur palumbarius) är vida lättare dresserad än de stora 

 Falkarna, men han brukas endast på Kanin, Rapphöns, Fasan och 

 mindre vildt. Han kan ej flyga så snabbt som Fal k ar ne, men har 

 den fördelen framför dem, att han kan göra hastigare vändningar 

 under flykten och således även kan jaga i skog eller buskmark, 

 hvarest t. ex. Fasanen gerna vistas, samt att han af egen drift gri- 

 per sitt rov på marken. Vid dresseringen får han blott bära hu- 

 van oavbrutet under de två första dagarna, och det huvudsakliga 

 är att mycket och ständigt öva honom alt sitta på handen, komma 

 dit då han kallas (genom hvissling o. d.) samt att tåla buller och 

 rörelse av folk, hundar m. m. Derefter övas han genast på en 

 viss sort villebråd, hvarvid levande exemplar strax kunna användas. 



Den mest ansedda falkjakten har sedan äldre tider varit den 

 på Häger, ty dels är denna eu av de vackraste och mest under- 

 hållande, dels kan den bättre än de flesta andra på förhand an- 

 ordnas, så att man ej behöver fara ut förgäves att söka villebråd. 

 Vid all falkjakt består det egentliga nöjet uti att se och följa alla 

 de försök som göras, å ena sidan att anfalla och besegra, å den 

 andra att undvika och t. o, m., i nödfall, att försvara sig, hvarvid både 



den anfallande och den anfallne ofta visa en oförmodad slughet 

 och oväntade drag av beräkning eller instinkt. Men Hägern äger 

 uti sina stora vingar och sin starka flyktförmåga, goda medel att 

 göra Falkens seger svår och striden långvarig* Det är märkvär- 

 digt att se huru rovfogeln och den anfallne tyckas väl känna hvar- 

 andra. Hägern så väl som andra foglar, beter sig olika för att 

 undgå olika sorter rovfoglar, och dessa använda helt olika sätt för 

 att anfalla olika sorter villebråd, såsom Häger, Trana. Svan, Rapp- 

 höns, andra rovfoglar o. s. v., och dessa planer av anfall och för- 

 svar iakttagas ända från början. Hägern ser Falken, även på stort 

 avstånd, ifrån det ögonblick då denne slappes, och börjar genast 

 stiga mot höjden, emedan han vet, eller känner, att Falken allemut 

 anfaller ovanifrån samt att han ej har någonting att frukta så länge 

 han kan hålla sig över honom, och för att lätta sig och kunna 

 flyga fortare, uppkastar han den fisk som han vanligtvis bär i krä- 

 van för att ge åt sina ungar. Falken deremot flyger aldrig rakt 

 emot Hägern, utan liksom helt likgiltig, ut åt sidan för att på av- 

 stånd vinna höjden. Han vet sig dock alltid kunna upphinna Hä- 

 gern då tillfället blir gynnande; men snart närmar han sig och 

 den mest omväxlande tävling begynner. Då nu ändtligen Falken 

 hinner högt över och med all sin kraft samt hela sin tyngd störtar 

 ned på Hägern, för att gripa fast honom med klor och näbb samt 

 med detsamma nedslå honom till jorden, gör denne en lätt och 

 skicklig vändning, hvarigenom han undviker slagei, då Falken far 

 långt förbi och kommer djupt ned innan han är i stånd att hejda 

 sig, hvarefter han åter måste höja sig och ånyo söka att komma 

 över. Detta förnyas vanligen många gånger å rad och om blott 

 en enda Falk användes, så händer det lätt, att denne antingen blir 

 utmattad av de talrika fåfänga försöken, eller att Hägern räddar 

 sig i en skog eller i vatten, hvaruti han lodrätt nedstörtar, eller att 



