aoe 



ORDN.3. ROVFOGLAB, 



Falk lärer icke kunna gripa henne på sådana ställen och då flera 

 begagnas skall ofta en biträdande person behövas, som driver henne 

 ut ur det tätare buskaget. — Vi kunna ej här beskriva de olika 

 sorterna falkjakt och enskilthetema dervid, ejheller en mängd så- 

 dana som tillhöra dresseringen och denna jakt i allmänhet; men 

 den som önskar närmare upplysning häröver kan finna den i Sv. 

 Jägare-Förbundets nya Tidskrift 1864, sid. 3 och 106, hvarest 

 isynnerhet berättas utförligt om anordningarna för falkjakten här i 

 Norden; — vidare i slutet av samma årgång; samt isynnerhet uti 

 det förut citerade, stora arbetet av S c h 1 e g e 1 et V e r s t e r van 

 Wu Iverhor st: Traité de Fauconnerie, Leyden 1846, m. ligg. 

 (stor regal-folio ; ursprungliga priset 56! Thl. = 153 Rdr Rmt). 



2. FALKSLÄGTET (Fal c o). 



Näbbet kort, med en stark, spetsad tand (eller vinkel) i över- 

 käkskanten, näst bakom den nedböjda spetsen (se Pl. 26, fig. 1, b). 

 Näsborrarne runda med en liten, hård knöl, såsom en prick midtuti. 

 Fingarne långa, spetsiga, med andra vingpennan längst. Tar- 

 seme korta med huden på alla sidor tätt, nätformigt delad, utan 

 större sköldar. 



Genom denna beskrivning äro Falkarne väl skiljde från alla 

 andra rovfoglar, ehuru hvarje kännetecken för sig förekommer hos 

 andra slägten: näbbtanden finnes hos si. Harpagus i Sydamerika; 

 pricken i näsborrarna hos Polyborus i samma land; andra ving- 

 pennan är längst hos si. Elanus i varma länderna, hvilket, liksom 

 flera andra rovfoglar, har sådan hud på tarserna, som Falkarne; 



men endast hos dessa förekomma de anförda kännetecknen tillhopa. 

 Utom näbb tanden ha Falkarne den hos flera andra rovfoglar före- 

 kommande utböjningen midtpå överkäkskanten. Deras iris är mörk- 

 brun. De leva, i fria tillståndet, av varmblodiga djur som de sjelve 

 fånga levande, och mest av foglar hvilka de nästan ensamt gripa 

 i flykten, i det de ovanifrån störta sig på rovet; men de mindre 

 arterne fånga även insekter. Endast i nödfall tillgripa de döda 

 djur. De flesta Falkar höra till de mest sr.abbflygande foglar, så 

 att de till och med överträffa Svalorna. Men de äro mindre skick- 

 liga än flera andra att under flykten göra oförmodade hastiga vänd- 

 ningar, hvarföre väl flygande foglar, t. ex. Duvor, länge kunna freda 

 sig för dem. De hava i allmänhet lör sed att, sedan de dödat sitt 

 rov, flyga bort dermed för att förtära det på ett annat ställe, såsom 

 en kulle, klippa o. d. — Äggen äro rundade, smutshvita, och mer 

 eller mindre fläckiga av rödbrunt. De fleste arterne lägga dem på 

 otillgängliga klippor, eller ock i klipphålor, utan, eller nästan utan 

 underlag, eller på bara marken ; men helst torde gamla bo av andra, 

 större fogelarter begagnas, hvilka äro genast färdiga och beqväma; 

 ty sjelve tyckas de ej förstå att bygga eller bädda åt sig. — Rugg- 

 ningen börjar tidigt, i Augusti, och föregår mera fort och reguliert 

 än hos de följande slägtena* — Falkarter förekomma i alla verlds- 

 delar och climat. De hålla sig mest pä öppna ställen eller bland 

 enstaka och spridda träd och jaga aldrig uti tätare skog. 



Vanliga Jaktfalken (F a 1 c o c o m m u n i s) Pl. XXVI fig. 2. 

 Tämligen stor: 15 — -18 verktum lång; ovantill svartgrå, under hvit- 

 aktig, svartfläckig. Under ögat nedgår, från munvinkein, en stor, 

 svart fläck, som är betydligt bredare än ögat och v.p. 3 gånger så 

 lång. — Första vingpennan är något längre än den 3:dje. • — Blott 

 den första är i inre brädden, nära spetsen, inskuren, och blott den 



