208 



ORDN. 3, ftotfcOGLAÉ. 



fjäld vid Qvickjock (67 6 ), enl. Löwenhjelm, och Juckasjärvi (nära 

 68°) h varifrån Riksmuseum äger en hona, skjuten av Malm d. 17 

 maj. Enligt Sommerfelt äro ägg funna ända opp i trakten av Syd- 

 varanger i Norrige (c:a 70°) och fogeln visar sig understundom, om 

 hösten, ännu nordligare i Finmarken. I Norriges klippfulla kust- 

 land och skärgårdar, såsom i Lofoden, träffas han utan tvivel lika 

 nordligt; ty han tyckes helst hålla till i berg och skärgårdar nära 

 havet och vid sjöar. Även i Skåne häckar han på ett och annat 

 ställe, såsom i den steniga höjden invid Odensjön, vid Röstånga 

 Gästgifvaregård och i landthöjden vid Wram. — Mot söder finnes 

 denne Falk såsom häckfogel i de högre, bergiga trakterna, ända 

 ned mot Medelhavet (i Grekland, Sicilien, Spanien). Han skall även 

 tämligen allmänt förekomma i Norra Afrika, men det synes ovisst 

 om han där häckar eller blott infinner sig såsom flyttfogel, ty han 

 flyttar regelbundet. Från oss avreser han tämligen sent om hösten 

 och återkommer redan i Mars. Mot öster förekommer samma art 

 genom hela Siberien och på Japan, samt i Indien, hvarest dock ett 

 par vaiieteter, som igenkännas på små olikheter i färgen, såsom 

 mörkare, svartaktig översida samt rödare strupe och bröst o. s. v. 

 äro vanligare, liksom på Java och Nya Holland, Falco melanogenys 

 Gould., från Australien, anses af Schlegel blott för en tillfällig va- 

 rietet av vår Falk. Slutligen finnes genom hela Amerika, från 

 Canada till Magellans sund, en falkart som ej genom någon märk- 

 bar olikhet kan skiljas från vår, ehuru man ansett honom såsom 

 skild och givit honom namnet F. a n a t u m. — - Denne falkart 

 finnes således över nästan hela jordklotet och torde kunna anses 

 för den, i oförändradi skick, vidsträcktast utbredde bland alla fogel- 

 arter. Endast den form derav som tillhör Södra Afrika (från Gap, 

 åtminstone tiii s. tropiken), är märkbart skild och oftast igenkän- 

 nelig, men blott genom sin mindre storlek: vinglängden är hos 



hvardera könet v.p. 2 tum (50 m.m.) mindre än hos europeiska 

 exemplar. Det är dock ganska vanligt att de exemplar av en art, 

 som bo i ett betydligen olika climat, visa betydliga olikheter i 

 storleken, och oftast att de från ett varmare climat äro mindre. 

 Således, då inga andra tydliga, constanta skiljemärken finnas, kan 

 man svårligen anse den sydafrikanska formen för annat än en va- 

 rietet. Hon benämnes dock Falco minor eller F. c o m m u- 

 n i s m inor Schl. — 



Jaktfalken lever av sådana foglar som vistas på öppna stäl- 

 len, och mest av Änder samt andra Vatten foglar, hvilka oftast stå 

 honom till buds och alltid gripas i flykten. Liksom andra falkar- 

 ter lemnar han oftast skogsfogeln i fred då den flyr in uti skogen. 

 Vanligen säges han blott äta det bästa köttet av sin fångst, men 

 icke inelvorna, om ej i nödfall; men det är orätt då man sagt att 

 han aldrig ånyo besöker ett rov hvarifrån han blivit bortjagad. 

 Man har anmärkt att han gerna viker undan och lemnar sitt byte 

 åt Vråkar, Glador och andra dylika rovfoglar, som äro honom vida 

 underlägsna i styrka, då de komma för att dela med honom; hvii- 

 ket i sanning är en besynnerlig eftergivenhet. — Aggen läggas på 

 otillgängliga klippor eller någongång uti övergivna större fogelbo 

 på nakna trädstammar, utan att ny bale inlägges. — De äro om- 

 kring 4, smutsigt hvitaktiga, mer eller mindre rödaktigt fläckiga. 

 Ett par begagnar gerna årligen samma bo, 



Synonymi. Falco communis Gm. p. 2.70 ; — Lth. n:o 67 (efter 

 Brisson, sp. 4, Falco: ung fogel); — Guvier, Tabl. Elem. 1798, et Regne 

 An. 1817 et 29: — Schlegel, Krit. Ub. 11; — Vogels v. Nederl. p. 6; — 

 Traité de Fauconn. p. 24, pl. 7, äldre; 8, ung. — Musée duPays bas, Falco, 

 p. h — 



Falco peregrinus Gm. p. 272; — Lath. n:o 72 (Briss. sp. 6» 

 äldre) Bechst. Naturg, II, 745 (1805): — Temra» Manuel, i, 22; — Nil§s> 

 Fn, I, 2ij — Gloger Handb. p. 38, 



