FALKSLÄGTET, 



209 



Anda från Bechsteins tid och isynnerhet genom Temmincks Manuel 

 (1820), har det föga passande namnet peregrin us blivit allmänt an- 

 taget för denna art; i det föregående ha vi redogjort för dess uppkomst. 

 I dess ställe antaga vi det av Cuvier, redan 1798 valda, i alla avseenden 

 mera passande namnet communis, hvilket såsom systematiskt namn 

 är lika gammalt, ty båda härstamma såsom sådana från Gmelins upp- 

 laga av Syst. Natur» (1788; se här strax förut). Namnet communis 

 har egentligen avseende på denna arts allmännare förekommande och 

 begagnande i Falconeriet, men kan även antyda dess gemensamhet för 

 alla verldsdelarna. Linné har ej benämnt denna fogel, som var honom 

 obekant, men har ansett de äldre beskrivningarna derav tillhöra andra 

 arter som han kände, såsom F, gyrfalco och F. palumbarius. 



117. Stora Jaktfalken (F a 1 c o g y r f a 1 c o), Pl. XXVI fig. 1. 



— Stor: nära alnslång; översidan svartgrå med hvitaktiga kanter och 

 fläckar vid fjädrarnes brädd ; undersidan hvit, tätt svartfläckig. Den 

 svarta fläcken vid munvinkeln liten eller otydlig. 



Denne falkart har de 2 första vingpennorna i inre brädden, 

 samt andra och tredje i den yttre, närmare spetsen, utskurna. Hand- 

 täckfjädrarne räcka på vingen knappt längre än de yttersta arm- 

 pennorna, och mellantån är något litet kortare än larsem (Lika- 

 dant är förhållandet hos de 2 följande arterna och flera utländska). 



— Vinglängden är hos hannen omkring 350 mm, hos honan om- 



o 



kring 400 mm. — Arsungen är på hela översidan mörkt gråbrun 

 med ganska smala, ljust gulbruna fjäderkanter och nästan utan 

 bleka fläckar. Stjertens ljusa tvärband äro avbrutna och bilda brun- 

 gulaktiga parfläckar. Kroppen undertill smutshvit med stora, tätt 

 stående, breda, svartaktiga fläckar, som blott överst på strupen 

 saknas eller bilda smala streck. Nacken har några hvitaktiga fläc- 

 kar. Den svarta fläcken under ögat hopflyter med den mörka fär- 

 gen på huvudets sidor. — Hos de äldre är hela översidan, med 

 inbegrepp av huvudet, svartgrå; på rygg och vingar med små, run- 

 dade, askgrå fläckar som bilda 2 eller flera avbrutna tvärband på 



Svenska Foglama. 



hvarje fjäder. Stjerten har ungefär lika breda, svartaktiga och askgrå 

 tvärband, 13 av hvardera färgen, och hvit spetskant. Hela under- 

 sidan hvit med svarta, mindre fläckar, som på strupen äro helt små, 

 såsom små streck; på kroppens sidor äro de breda, tvärstående. 

 Den svarta fläcken vid munvinkeln är tydlig, men mycket smalare 

 än ögats bredd. Näbbet är blåaktigt, i spetsen svart; fötterna grön- 

 aktiga. 



Vanligen är huvudet, på de äldre, ovanpå mörkgrått med hvit- 

 aktig panna och törövrigt utan hvitt. Men en gammal hona, om 

 hösten fångad i norra Ångermanland (64°), har breda hvita sido- 

 kanter på alla huvudets fjädrar, så att det svarta blott qvarstår så- 

 som smalare streck. Undersidans svarta fläckar äro betydligt min- 

 dre än vanligt och ryggens samt vingfjädrarnes fläckar äro nästan 

 hvita. Fläcken vid munvinkeln består blott av några fina svarta 

 streck. M. e. o. hela teckningen är fullkomligt sådan som hos 

 äldre exemplar från Island, men storleken öfverensstämmer med de 

 svenska exemplarens. 



Av denna fogel finnas några avarter som blott skilja sig ge- 

 nom den oftast tydligt olika färgen hos de äldre, samt genom nå- 

 got olika storlek. De äro följande: 



l.-o Hvita falken eller Grönlaudsfalken (Falco candicans Gm., — Schle- 

 gel), störst av alla: vinglängd, S 370, ? 420 mm; säsom äldre, rent 

 hvit, blott på rygg och vingar mer eller mindre svartfläckig; näbb gult 

 men fötterna ofta blekt blåaktiga. — Års un gen liknar något den 

 ovanför beskrivna, men har smalare fläckar pä undersidan, hvitt huvud 

 med svartaktiga långsfläckar, samt smutshvita fjäderkanter och tätt stå- 

 ende småfläckar på rygg och vingar. Fläcken under ögat är tydlig, men 

 smal; stjerten såsom hos en ung F. gyrfalco; näbb och fötter blåaktiga. 

 Hela teckningen är således någorlunda lik den på en äldre Islandsfalk; 

 men grundfärgen är brunaktig och stjerten olika. 



Denna form är, genom sin färg, mest avvikande och uppföres verk- 

 ligen av Schlegel såsom egen art; men rättast synes oss att blott be- 

 trakta den såsom en climatisk eller lokal race, jämte de följande. Den 



53 



