210 



OEDN. 3. ROVFOGLAR. 



är huvudsakligen känd från Nordgrönland (norr om polcirkeln), hvarifrån 

 dock många om vintern flytta ut till Sydgrönland, till och med till Is- 

 land. Men samma hvita Falkrace tinnes utmed ishavet genom hela Nord- 

 amerika, samt på Kamtschatka och i Ost-Siberien. Schrenck beskriver 

 ett ex., fångad t i Mars månad vid Nerfcschinsk. (Vögel d. Ainurl. 228). 



2:0 Islandsfalken (F. gyrfalco islandicus SchL); — knappt mindre än 

 Grönlandsfelken. Den äldre fogeln har hvitt, tätt svartstrimmigt eller 

 svartfläckigt huvud; svartgrå rygg och vingar med hvita fjäderkanter och 

 små tvärf]äckar av samma form som hos svenska exemplar. Stjerten 

 såsom ho» dem; hela undersidan hvit med mindre, svarta fläckar, som 

 dock betydligen variera i form och storlek såsom hos alla dessa avarter. 

 De äro dock alltid minst uppåt strupen, störst och tvärstående på kropps- 

 sidorna. Näbbet blåaktigt. — Ars un gen liknar, till färgen, fullkom- 

 ligen den skandinaviska, och är blott något större. — Denna form finnes 

 blott på Island, men lärer där vara tämligen allmän. 



3:o Sydgrönlandsfalken (F. gyrfalco groenlandicus SchL): föga mindre 

 än de båda förra; till färgen nära lik den nästföregående; är blott känd 

 från Sydgrönland, men tyckes knappt vara väsentligen olik den isländ- 

 ska formen. 



4:0 Norrska eller Skandinaviska racen (F. gyrfalco auct.; — 

 F. gyrfalco norvegicus SchL): minst och mörkast färgad av alla; 

 nyss beskriven under n:o 117. Egentliga skillnaden från Islands-racen 

 skulle, utom storleken, vara den, att de äldres huvud, är ovantill svart- 

 grått, utan hvita fjäderkanter; att de små fläckarne på rygg och ving- 

 fjädrar icke äro hvita, utan smutsgråaktiga, och att undersidans fläckar 

 äro mindre; men att detta icke alltid slår in, tyckes den förut, sid. 209, 

 beskrivna honan utvisa. — Denna race är blott väl känd från Skandina- 

 vien, hvarest han om sommaren uteslutande bebor fjäldbygderna, ovanför 

 skogsregionen, även inom Svenska gränsen, från Wardöhus till sydliga 

 delen af Norrige. Allmännast skall han vara i Ost-finmarken. Dock 

 torde den stora falkrace som finnes i norra Ryssland, i Ural och utåt 

 norra Siberien samt i Altai vara lik den norrska. Middendorf såg den 

 ända opp vid ishavet, i Tajmyrlandet (75° lat.), men redogör ej närmare 

 för densamma. I östra delen av Siberien vidtager, såsom nyssnämndes, 

 en hvit race. (Uti mellersta Siberien kan således en övergångsform vara 

 att förmoda). 



Dessa olika racer, eller avarter, bo alltså under tämligen lika 



förhållanden, inom polcirkeln och i dess grannskap, rundtomkring 



jorden i båda continenternas nordligaste, kalla och skoglösa delar; 



men på Spetsbergen träffas ingen av dem. De föra överaljt samma 

 levnadssätt, och föda sig huvudsakligen av Ripor, hvarföre den 

 Norrska falken av Lapparna kallas Riefsak-falle (Ripe-falk): men 

 vid kusterna leva de mest av vattenfoglar och försmå ingalunda 

 andra fogelarter. — Om vintern ströva många av dem ut, åt sö- 

 der, för att söka föda, och visa sig då på slättbygderna; men långt 

 hemifrån tyckas de ej ofta gå. Hos oss förekomma de då någon- 

 gång i Norrland och vida mera sällan i södra Sverige; man skall 

 till och med ha sett någon i Tyskland (Gloger), samt i Holland 

 (Schlegel), och det uppgives att man i England och Skottland er- 

 hållit exemplar av både den norrska och isländska formen. Den 

 nord-grönländska visar sig ofta om vintern på Island samt än of- 

 tare i Sydgrönland, och även från Siberien ströva de ut mot söder 

 (såsom till Nertschinsk, 50° lat). 



De olika racerna av stora jaktfalken ha sedan äldre tider va- 

 rit använda såsom jaktfoglar, och de ha alltid varit, för sin styrka, 

 högre värderade, än andra sådana. Sannolikt blev den norrska 

 racen först känd, och redan i början av 1200-talet tyckes det länge 

 ha varit vanligt att Falkjägare reste till Norrige, för att på Dovre 

 eller andra fjäldtrakter fånga Falkar. Fångsten skedde med slagnät, 

 som Falkjägaren bevakade, gömd i en närbelägen, väl övertäckt jord- 

 hytta, hvarifrån gingo dragtrådar till nätet, till lockfogeln, som var 

 en duva o. s. v. Dessutom hade han en Varfogel (Lanius excubi- 

 tor) som genom sina olika rörelser och anskri gjorde honom upp- 

 märksam på ankomsten av olika sorter rovfoglar. Ännu i sednare 

 tider har man sett Falkjägare återvända från Norrige med 40 å 50 

 falkar. — Men redan på 1200-talet, voro Islandsfalkar kände och 

 begagnade. Kejsar Fredrik nämner, i sitt förut omtalade arbete 

 (II, cap, 4) "Girofalco" från höga norden och isynnerhet från Is- 

 land. Det tyckes dock som om dessa sednare på hans tid ej varit 



