FALKSLlGTET. 



211 



länge och till större antal i bruk; ty man gjorde ingen skillnad 

 mellan dem och de norrska, Men i en sednare tid åtskildes de 

 noga av falkjägarna, då de isländske värderades betydligen 

 högre, dels såsom större, och derigenom starkare, dels emedan de 

 äro av ett lugnare och mildare lynne, och således lättare att hand- 

 tera. De av norrska racen, hvilken bibehöll namnet Gyrfalco, Gier- 

 falke, Gerfaut, ital. Girofalco, äro obändiga och elaka sinsemellan 

 samt mot andra Falkar *). — Med de isländska följde understun- 

 dom hvita falkar, hvilka nämnas redan av de äldre författarna. 

 Sannolikt voro de tagne på Island, om vintern. Det är ej troligt 

 att de under medeltiden kunde vara tagne i Grönland, ehuru man 

 vet att förbindelse fans mellan colonierna därstädes och Island samt 

 Norrige, från Grönlands upptäckt, 982, till början av 1400-talet. 

 Derefter tyckes denna förbindelse ha avstannat, tills den åter bör- 

 jade på 1720-talet, genom Egede; men även efter denna tid tyc- 

 kes ingen anledning vara att tro falkfångst ha blivit idkad på Grön- 

 land. Emellertid erhöll man i Europa ett mindre antal "hvita fal- 

 kar", som värderades högst av alla för deras sällsynthet och vackra 

 färg; men förövrigt ha Falkjägarne aldrig ansett dem utgöra en 

 skild race från Islandsfalken, med hvilken de ha lynne och alla 

 egenskaper gemensamma. Zoologerne hava i allmänhet ansett dem 

 blott såsom gamla exemplar av F* gyrfalco och först i sednare åren 

 (efter 1840) Jiar de olika racernas inbördes förhållande och natur 

 blivit utredd, huvudsakligen genom Schlegels skrifter. 



Synonymi. 1:0 Vanliga racen i Falco gyrfalco Linn. S. N. X 

 (ex Fn. Sv. et Rajo); XII; Gm.; Lath. 68 (Pl. Enl. 210); - Keys. et Bias. 

 Av, sp. 9; — Schlegel Krit. Ub. p. II et 5; — Traité de Fauconnerie, 

 Gerfault, p. 15, pl. III et IV. — F. gyrfalco norvegicus 

 Schl. Mus. Pays bas I. 



2:0 Mandsfalken: Falco islandicus Gm. 275 (ex Briss.): 

 Lath. sp. 69 (cum F. candic. Gm.); — F. c an di c ans islandicus 

 Schl. Krit. Ub. p. I et 1; — Faucon d'Isl. Traité de Fauc. p. 13, 

 pl. II: — F. g y r f a 1 c o islandicus Schl. Mus. Pays bas I. 



3:o Hvita falken: F. candicans Gm. 275 (ex Brisson etc.)- — 

 Keys, et Bias. sp. 8; — Schlegel Krit. Ub. p. 1; — Traité de Fauc. p. 9 

 pl. 1 (Faucon blanc). — Mus, d. Pays b. I. — F. groenlandicus 

 Hancock, Athenaeum 1838, 613. 



4:o Sydgrönlandsfalkenx F. arcticus BJasius, Nanmannia 1857, 

 838; — Forts, zu Naumanns Vögel D. 1860, p. 19; — F. gyrfalco 

 groenlandicus Schl. Mus. Pays bas I p. 13. 



5:0 Alla racerna tillhopa under ett namn: F. islandicus Temm. 

 Man. I, 17. — F. gyrfalco Nilss. Orn. Sv; I, 38; — Skand. Fn. (Ed. 

 1858) p. 6. — F. candicans Gloger Handb. p. 41. 



Jämf. dessutom Blasius, i tilläggen till Naumann; — flera Afh. i 

 Naumannia 1855: av Wallengren p. 247; — Schlegel, 251 (alla kända 

 arter av Falco); — Kjserbölling p. 489. 



Tartariska Jaktfalren (Falco sacer) 34; ovan till mörkt gråbrun med 

 smala, gulbruna fjäderkanter, men nästan utan fläckar. De mellersta 

 stjertpennorna nästan enfärgade, brungrå med blott 1£ par brungula fläc- 

 kar närmare ändan. — Ett i Sverige erhållet exemplar har: Vinglängd 

 320 mm. (12f verktum). Kroppen undertill hvit med talrika, svartak tiga 

 långsfläckar. Fläcken vid munvinkeln tydlig, svart, men smalare än ögats 

 bredd. Huvudet har ovantill svartbruna fjädrar med ljusa fjäderkanter, 

 som bakåt bli bredare, så att nacken är blekt rödbrun med blott smala, 



*) De anförda namnen, Gyrfalco m. fl. voro redan på Kejsar Fredriks tid så mycket brukade och så gamla att deras rätta betydelse var förlorad. Han ansåg dem här- 

 ledda antingen från gyrus (krets; såsom flygande i krets) eller fråu grekiska orden h i er os (helig) eller kyrios (herre), men ingendera av dessa gissningar är antaglig. 

 Dessa namn äro säkert endast förändringar av Gier-falke (snål-falk, ro v- falk) eller av G e y e r , hvilket ord nu användes blott för Gamarna (Vultur), men fordom 

 har varit ett allmänt namn för alla rovfoglar, utmärkande deras giupskhet (girighet; Gier). Att det varit brukligt även för jaktfoglarna synes av flera ställen i gamla skrifter, 

 t. ex. tyska redactionen av det förut omtalade förbudet vid mötet i Ticino, 750, mot jakt »mit . . . Geyern öder Capis, die man gewöhnlich Falken nennttf. — Dessa namns 

 härledning från det persiska namnet på samma art: Djure eller Gjure, är ej sannolik» Snarare är detta namn härledt av Gyrfalco, och har följt med fogeln dit. — Uti 

 det nyss förut anförda lappska namnet Riefsak-falle är slutordet, f a 1 1 e , enligt uppgift av Sommerfelt, en lappsk förändring av det svenska och norrska namnet Falk. Denna 

 förändring beror på Lapparnes mjuka, välljudande språk och derav följande oförmåga, eller ovana, att uttala två consonanter (lk) tillhopa. 



