216 



0RDN. 3. ROVPOGLAR. 



ges på större träd men beslår väl oftast av ett gammalt k råk bo. 

 som utan vidare inredning begagnas. Aggen äro smutshvita eller 

 blekt gulbruna, brunfläckiga. 



Synonymi. Falco subbuteo Linn. Fn. Sv. et Syst. Nat.; — Lath. sp. 

 114; — Pall. Zoogr. I, 332; — Nilsson Skand. Fn. I, 25; — Gloger Handb. 

 36; — Schlegel Traité de Fauc. p. 33; — Fritsch Eur. p. 37. -* Typ för 

 si. H y p o t r i o r c h i s Boie. 



Aftonfalken (Falco v e s p e r t i n u s) 35; — liten ; h a n n e n mörk- 

 grå, utan fläckar, undertill något ljusare; byxor och undergurnp brunröda, 

 stjerten enfärgad, svart; — Honans huvud och hela undersida blekt 

 rödaktiga; rygg, vingar och stjert grå, tätt svartbandade. — Vinglängd 

 240—250 mm., men hela kroppslängden blott omkring 280; de långa vin- 

 garne räcka något utöver stjerten. På båda könen äro näbbroten, den 

 nakna ögonkretsen och fötterna gulröda, men på torra ex. bli de gula. 

 Hannen har de stora vingpennorna utåt hvitgrå, inåt utan fläckar. Ho- 

 nan har talrika, hvita fläckar på deras inre fan. Hon har vidare en 

 yttre, svart ögonkrets; hvitaktig panna och fram hals samt en ljust röd- 

 brun antydning till den vanliga fläcken nedom munvinkeln, och svarta 

 streck eller fläckar undertill, pä sidorna. 



Denne Falk, den minste i Europa, är märklig, både för sitt levnads- 

 sätt och for den nyss beskrivna, betydliga olikheten i båda könens färg 

 och teckning. Han är ganska sällskaplig, tvärtemot det hos andra rov- 

 foglar vanliga. Gamarne ses väl oftast många tillhopa, men blott eme- 

 dan de samlas kring en åtel; Aftonfalken söker deremot samqväm med 

 sina likar, och, i brist derpä, med tornfalken. Vanligen samlas många, 

 20—30 stycken, i en tät flock som gerna slår ned i ett träd och därifrån 

 gör sina utflykter. Under flyttningen samlas de till hundradetal. De 

 äro mest i rörelse om aftonen, efter solens nedgång tills fullt mörker 

 inträffar, hvilket även är denna art eget, och låta mycket höra sitt läte, 

 som liknar de övriga små Falkarnes samt hackspettarnes, men är mera 

 välljudande. Födan utgöres huvudsakligen av större insekter, och blott 

 sällan av någon liten fogel, jord råtta, ödla o. s. v. Denne Falk är såle- 

 des fullkomligen oduglig till jakt. — Han bygger under tak, nämligen i 

 trädhålor, och inlägger sjelv en liten bale av mossa, hår o. d.; men han 

 tycker än bättre om dem som redan äro färdiga, inredda av andra fog- 

 lar, såsom Skator, och Kajor, och säges ofta erövra deras bon genom 

 att fördriva de rättmätiga ägarna. — Äggen sägas vara ljust rödaktiga 

 med rödbruna småfläckar. — Arten tillhör Östra Europa, från Grekland 



till v.p. 63° lat. i Ryssland (nära Archangel), och Vestra Siberien, samt fin- 

 nes därifrån, sannolikt, genom hela mellersta Asien. I Amurlandet är han 

 åter allmän (c:a 50° lat. — Schrenck). Från Ungern skall han ej sällan 

 komma till Tyrolen och Schweitz, men i Europas övriga, mellersta och 

 Vestliga länder ses han blott undantagsvis såsom förirrad. Detta är för- 

 hållandet redan i Finland, och ännu mera hos oss. Han har dock blivit 

 antecknad 3:ne gånger såsom sedd, nämligen vid Upsala, vid Nyköping 

 och i Skåne (Jfr. Jäg.-Förb. tidskr. 1862, 75 Not.). Ymnigast tyckes han 

 vara i södra Ryssland, men sannolikt fortplantar han sig ej sydligare än 

 i norra Grekland. Över vintern utflyttar han i stor mängd från Grek- 

 land och visar sig då i Nilländerna, ända ned i Abyssinien. 



Såsom oduglig att jaga har denne Falk alltid varit förd, jämte föl- 

 jande art, bland de s k. oädla falkarna; men det är dock tydligt att 

 han, till hela sin form, närmare överensstämmer med de föregående och 

 isynnerhet med F. subbuteo, hvilken hannen nära liknar till färgen. Yttre 

 tån är något litet längre än den inre; mellantän är föga kortare än far- 

 sen och leddynan midt under tårna är ganska stor. Blott första ving- 

 pennan är i inre, och blott den andra i yttre fan et, urnupna. Men vin- 

 gar och stjert äro längre än på de föregående, och handtäckfjädrarne 

 äro knappt längre än första armpennan. 



Synonymi. Falco vespertlnus L. Syst, Nat. XII (descr. orig.): — Pall. 

 Zoogr.; — Tern in. Man.; — Nilss. Fn. I, 32; — Schlegel, Mus. P. bas, 

 32; — Erythropus vesp. Fritsch Eur. 39. — - Falco rufipcs Beseke Vög. 

 Curl. H92; — Gloger Handb. 32; — Kjaerbölling Danm. F. 28. 



120. Tornfalken (Falco tinnunculus) Pl. XXVI fig. 

 5, 6- — översidan klart brunröd, svartfläckig; vinglängd 240 — 250 

 mm. — Den äldre hannen har rygg och vingar ljust brunroda 

 med blott fä, ganska små svarta fläckar; huvud, bakrygg och stjert 

 klart blägrå; stjerten med bredt, svart bälte vid ändan och kört 

 hvit spets. Hela undersidan vackert, blekt gulröd, med små, svaita 

 längsfläckar. Fläcken vid munviken är smal, svartaktig; de stora 

 vingpennorna utåt svartbruna, ofläckade. — Honan har hela 

 översidan, med 1 huvud och stjert, brunröd med svarta tvärfläckar; 

 undersidan blekare rödgul, svartfläckig; stjertens tvärband 11 smala 

 och ett bredt vid den hvita ändan. — Arsu ngen liknar honan 



