218 



ORDN. 3. ROVFOGLAR, 



vanligen 3 å 5, rödbruna eller gulbruna och tätt brunfläckiga, men 

 variera ganska mycket. De läggas oftast inne i hålor, under tak, 

 men även ofta på klippavsatser eller i gamla kråkbo o. d. Upp- 

 giften att han stundom bygger ett eget bo på trädens grenar torde 

 behöva bekräftelse, men oftast synes han ej stort mera än andra 

 falkar besvära sig med att samla materialier, blott till en ringa 

 bale. 



Synonymi. Falco tinnunculus L.; — Temm. Man.; — Nilsson Fn. I, 

 34; — - Gloger Handb.; — Schlegel Mus. P. B. 1, 25; — Tinnunc. alaudarius 

 Fritsch, 41. — (Gen Cerchneis Boie; Tinnunculus Vieill. etc). 



3. HÖKSLÄGTET (Astur). 



r Vingarne korta, rundade: räcka föga över halva stjertens längd; 

 med 4: de pennan längst. .Fötterna starka, långa: sjelva fotstycket 

 (tarsen) omkring { av vinglängden, samt både framtill och på bak- 

 sidan (fotsålan) beklädd med tvärsköldar (hvilka dock ofta samman- 

 växa till en odelad hud, såsom en stövel). 



Desse äro, i förhållande till sin storlek, de rovgirigaste, och 

 starkaste bland rovfoglarna, jämte falkarna, och de äro djervare än 

 dessa samt föda sig, liksom de, blott av levande rov, hvilket de dock 

 mest gripa på marken, eller, under låg flykt, nära marken, hvar- 

 före de i Falconeriet kallas lågt flygande, Oiseaux de bas 

 vol. Dock flyga de ofta rätt högt, i stora kretsar. — De ha stark 

 byggnad; näbbet är något hoptryckt och mindre starkt än falkar- 

 nes, med en stor rundad utbuktning eller flik på sidokanten, men 

 utan tandvinkel framtill. Näsborrarne avlånga. Den korta vingen 

 har ej mycket mera än hälften av hela kroppslängden. Första ving- 

 pennan är ungefär lika med 7:de--10:de ; de 5 första (1—5) i inre 



kanten urnupne och 2 — 6 i den yttre något urbuktade; handtäck- 

 fjädrarne mycket kortare än första armpennan. Tår långa: den 

 mellersta (utom klon) betydligen längre än halva fotstycket; den 

 yttre längre än den inre; den yttre och den mellersta med tämli- 

 gen stor dyna midtunder. Iris är gul. Fötterna gula. 



121. Duvhöken (Astur palumbarius), PL XXVII: fig. 2, 

 gammal; 3, ung. — Stor: vinglängd 320 — 370 mm. — Äldre 

 h a n n e : på övre sidan tämligen rent mörkgrå; huvud gråsvart, 

 med hvita ögonbryn och nackfläckar. Undertill hvit med tättstå- 

 ende, svartaktiga tvärstreck. Stjerten mörkgrå med 6 breda, svart- 

 aktiga tvärband (hos de äldre förkortade, såsom stora fläckar). — 

 Honan likadan, men färgen ovantill gråbrun. — De yngre, 

 på översidan gråbruna, med fjädrarnes ända mörkare, rot och si- 

 dokanter bleka, isynnerhet på hals och nacke. Hela undersidan 

 gulhvit med smala, svartaktiga långsfläckar. Stjertens tvärband 

 bredare, med en inre, svartaktig och en yttre, blek, nästan hvit- 

 aktig, buktig gräns. Ofta äro blott 4 tydliga på övre sidan; men 

 6 på den undre. 



Duvhöken, som även kallas Hönshök eller Slaghök, är i krop- 

 pen så stor som de störste falkarne; hela längden utgör om- 

 kring en aln. Fötterne ha alltid tydliga tvärsköldar både framtill 

 och på sålan av fotstycket. De äro ovanligt grova och starka samt 

 beväpnade aied de, i förhållande till kroppen, största klor bland 

 alla våra rovfoglar, Allt visar att denne är en stark rövare och 

 man kan gerna säga att han är den skadligaste av alla våra rov- 

 foglar. Han är ock, jämte Uven och Örnarna, en av dem, för 

 hvilkas dödande svenska jägeristadgan av år 1864 bestämt skott- 

 penningar, nämligen 2 Rdr. Han lever av allahanda foglar, från 

 Gås och Tjäder, ända till småfoglar, såsom Talgoxar o. d., samt 



