HÖKSLÄGTET. 



219 



av mindre däggdjur: harar — möss, men tyckes framför andra 

 föredraga Hönsfoglar och Duvor. Helst griper han sitt rov på 

 marken, men även i träd eller i flykten. Ehuru han ej kan flyga 

 så fort som Falkarne, och häruti ej mycket överträffar Duvorna, så 

 tager han dock dessa lika bra som de, emedan han kan göra korta 

 och hastiga vändningar, vida bättre än Falken, och ihärdigt förföl- 

 jer Duvan samt kan anfalla henne även från sidan. Denna hans 

 vighet i flykten, gör att han kan jaga nästan lika bra i skog, till 

 och med i tämligen tät skog, som ute på fältet. Vanligen sitter 

 han dold, lägre ned i en trädkrona för att speja efter rov, eller 

 söker han derefter flygande, och smyger sig på detsamma med en 

 utmärkt list och beräkning, genom att flyga dold bakom stängsel, 

 häckar o. d. tills han är helt nära. Det är ganska vanligt hos oss 

 att en Duvhök på kort avstånd följer en jägare till dess dennes 

 hund stöter upp en Rapphöna eller annat villebråd, då Höken strax 

 är framme och griper rovet midt för jägarens åsyn och flyger bort 

 dermed. Ofta visar han en nästan otrolig djervhet uti att anfalla 

 Höns, Duvor o. d. inne på bebodda ställen och i människors grann- 

 skap. — Såsom vi förut omtalat blir han tämligen lätt dresserad 

 till jaktfogel, och han är den ende som har kunnat löna sig att 

 hålla, såsom sådan, för en mindre rik person. Då han kan släp- 

 pas på Rapphöns, Orrar, unga Harar m. m. och i sydligare länder 

 på Fasaner, Kaniner o. d., sträcker sig jakten sällan så långt bort 

 att icke jägaren kan följa med. 



Duvhöken är ännu tämligen allmän hos oss, i alla större skogs- 

 trakter, och häckar till och med i Skånes skogar, ehuruväl i min- 

 dre antal. Han finnes så långt mot norr som hög skog växer och 

 saknas således blott i den egentliga Finmarken över 70°, eller kom- 

 mer blott dit någongång, på kortare besök. Mot söder blir han 

 sällsyntare, men finnes dock häckande ända ned i södra Europas 



bergstrakter, såsom i Spanien, t. o. m. i Andalusien, på Sicilien 

 och i länderna näst norr om Grekland. Om vintern förekommer 

 han oftare i dessa länder, då särdeles de yngre flytta ut; men de 

 flytta ej långt och blott få lära visa sig i Algieriet samt än färre 

 i nedre Egypten. De gamle bli mest, eller till en stor del, qvar i 

 hembygden över vintern, till och med högt upp i Lappland. — 

 Likaledes finnes han utåt hela norra Asien, ända till Ochotzska 

 havet och i Kamtschatka; men i dessa östra trakter skall han of- 

 tast vara blek eller mer och mindre hvit till färgen, hvilken varia- 

 tion även understundom ses hos oss. I Nordamerika förekommer 

 han ock, och är därstädes, såsom ung, fullkomligt lik den europei- 

 ska; men äldre exemplar få något svartare huvud och något finare, 

 mera vågiga tvärband på bröstet, h vårföre man åtskilt dem såsom 

 egen art: Falco atricapillus Wils, — Överallt bor han 

 om sommaren blott i större skog och föredrager barrskogen. 

 Boet lägges i större träd, och det påstås dels att han alltid sjelv 

 bygger eller åtminstone årligen påbygger och förbättrar det, dels 

 att hvarje par plägar ha flera bo som de omväxlande begagna 

 olika år. Dessa bo äro byggda av grenar och omkring 3 fot i dia- 

 meter. Äggen läggas tidigt på våren. De äro stora som hönsägg, 

 gröngrå — hvitaktiga och mer eller mindre brunaktigt fläckiga. 

 Kläckningstiden uppgives vara 3 veckor. — < Duvhöken fångas lät- 

 tast i h ö k b u r , som kan vara helt enkelt gjord, av starkare träd- 

 spjelar, eller bättre av ståltrådsnät, med fall-lock; v.p. 2 alnar i 

 fyrkant. Den bör ha en nedre avdelning hvari ett par höns sättas 

 såsom lockfoglar, 



Synonymi. Falco palumbarius Linn. — Gloger Handb. 47; — Astur 

 pal. Keyserl. et Bias. sp. 34; — Nilss. Fn. I, 39; — Schl. Tr. de Fauc. 

 p. 38 (Autour), pl. X, XI; — Lindblad, Jäg.-Förb. Tidskr. 1863, 244: ut- 

 förligt om fogelns jakt och fångst. — (Genus: Astur Bechst. 

 dalion Sav.). 



- Dee- 



