HÖKSLÅGTET, 



221 



Synonymi. Falco nisus Linn.; - Gloger Handb. 49; — Accipiter 

 fringillarius Auct: — Aoe. nisus Pall.; — Fritsch. Eur. 44; — Astur ni- 

 sus Auct; - Nilss. Fn. I, 43. — Schl. Traité de Fauc. p. 40, pl. XII. 



4. KÄRRHÖKSLÄGTET (Circus Bst.). 



Fötter, vingar och stjert ganska långa. Fotstycket (tarsus) 

 smalt och så långt som huvudskallen med näbbet samt både fram 

 och baktill beklädt av större tvärsköldar. Näbbet litet, svagt, mera 

 hoptryckt med nästan jämna käk-kanter (utan tand eller tydligt 

 utstående flik) och utan inskärning vid underkäkens spets. 



Dessa arter utmärka sig genom sin smala kroppsbyggnad, med 

 långa extremiteter, och skilja sig från föregående slägte genom 

 det svagare, näbbet och de långa vingarna; från det följande hu- 

 vudsakligen genom längre, smalare fötter och smalare, mera lång- 

 sträckt form. Den svagt rundade stjert en är något längre än 

 kropp och huvud tillhopa (då halsen hålles i vanlig ställning), och 

 v i n g a r n e räcka till stjertspetsen, eller nära till densamma. 

 Handtäckfjädrarne, hvilka, liksom på de flesta foglar, sluta vid 

 halva vinglängden, räcka något över stjertroten; (hos de egentliga 

 hökarna räcka de ej ut till stjertroten). Tredje vingpennan är 

 längst och den första är lika med den sjette, eller något litet län- 

 gre eller kortare. Tvärsköldarne på fotstyckets baksida 

 (svarande mot fotsålan) äro vanligen blott hela och tydliga på en 

 sträcka nedanför midten av detta stycke; nederst (över baktån) äro 

 de alltid fördelade, och ovanför midten samt överst, på sjelva hä- 

 len, äro de delade till små, runda eller sneda fjäll. Hela fotstyc- 

 ket är något längre än mellantån med klo, och dynorna eller hud- 



S venska Foglama, 



knölarne under mellersta tålederna äro tämligen stora, men blott 

 kullriga; ej förlängda såsom på Hökar och Falkar. Klorna äro 

 smala och föga krökta. 



Vidare äro Kärrhökarne utmärkte av en halskrage eller ansik- 

 teskrets, alldeles sådan som hos Dagugglorna. Han består av små, 

 tätt sittande, smala och böjda, mera täta och spänstiga fjädrar; 

 börjar ett stycke rätt bakom ögat, bildar en halvcirkel omkring 

 öronöppningen och fortsattes vanligen tvärt över strupens övre del. 

 Hos somliga arter är han dock framtill, eller helt och hållet, min- 

 dre märkbar. (På Pl. 28, fig. 3 är han tydligare utmärkt genom 

 mörka streck). Denna bildning är ganska ovanlig, ty den finnes 

 knappt tydlig på flera än de två anförda fogelslägtena ; men den 

 utvisar dock ej mera en närmare slägtskap mellan dem, än andra 

 dylika fjäderbildningar ; t. ex. tofsar på huvudet, kluven stjert o. s. v. 

 Tvärtom utgöra Kärrhökarne en motsats mot Ugglorna genom sin 

 smärta bildning och sina långa, smala extremiteter, samt isynnerhet 

 genom den bland rovfoglarne ovanliga, ganska betydliga olikheten 

 i färg och teckning mellan hannar, honor och ungfoglar. Dock ha 

 Kärrhökarne, nästan som dagugglorna, något större öronöppningar 

 än de övrige dagrovfoglarne. — Fjäderdrägtens färg ändras hos 

 hannarna åtminstone två gånger, så att de ej tå utbildad färg förr 

 än i tredje året, eller än sednare; honorna få den redan i andra 

 året (efter första ruggningen), hvilket dock torde förhålla sig något 

 olika hos skilda arter. 



Av Kärrhökarna finnas arter spridda kring hela jorden, utom 

 i de kallare länderna, och de äro, åtminstone i de tempererade 

 climaten, ordentliga flyttfoglar. De undvika bergiga och klippfulla 

 trakter samt tätare skog och vistas helst på slättbygder, nära vat- 

 ten. — ■ De flyga vanligen jämnt, men icke särdeles hastigt, svä- 

 vande framåt med stilla vingar, eller liksom simmande genom luf- 



56 



