222 



OBDN. 3. ROTFOGLAR 



ten, oftast helt lågt, blott få alnar över marken, då de speja efter 

 föda. Denna består mest av grodor, ödlor, möss, större insekters 

 sniglar o. d.; men de förtära även gerna harungar och mindre fog- 

 lar, till och med Rapphöns, ifall de kunna överrumpla dessa då 

 de ligga stilla, ty att gripa dem i flykten förmå de icke» Även 

 sägas de fånga fisk i grundt vatten. Särdeles skadlige skola Kärr- 

 hökarne bli under fortplantningstiden derigenom, att de framför allt 

 annat synas eftertrakta fogelungar. såsom av hönsfoglar, änder, 

 snäppor o. d., samt ägg, hvilka de erhålla genom att jaga bort 

 liggande fogelhonor av de arter, som värpa på marken, till och 

 med av de större andarterna. — Understundom ser man dem flyga 

 högt, svävande i kretsar, nästan såsom Gladan, och de äro i rö- 

 relse långt ut på aftonen, under skymningen • men midt på dagen 

 tillbringa de mycken tid med att sitta stilla och hvila. De sitta 

 då mest på marken, dolda bland spridda buskar eller högt gräs, i 

 sädesåkrar o. s. v.; eller på kullar, stenhögar och andra, föga upp- 

 höjda föremål; men sällan eller knappt någonsin i träd. Ehuru 

 mycket de vistas på marken, så gå eller spatsera de hvarken ofta 

 eller ledigt; de sitta mest stilla och hoppa blott då och då några 

 steg, eller även en längre sträcka framåt, för att gripa ett av sina 

 vanliga rov. — Deras bo utgöres blott av några strån, pinnar o. d. 

 såsom bale, och läggas, liksom hönsens m. fl. på bara, platta mar- 

 ken, och ej på upphöjda ställen, klippor, träd o. s. v. såsom de 

 övriga rovfoglarnes. Äggen äro hvitaktiga, vanligen utan fläckar. 

 Slägtets 4 europeiska arter kunna på följande sätt karakteri- 

 seras : 



a) de 4 första vingpennorna i inre fanet djupt inskurna; 2— 5 i yttre 

 fanet inbuktade. (De första armpennorna räcka betydligt ut över hand- 

 täckfjädrarna: 1 tum eller mera. Första pennans inskärning ligger jämnt 

 vid handtäckfj:s spets). 



O. (Bruginosus, vingarne räcka till stjertspetsen; färgen mörk. 



01 pygargus, vingen räcker föga över | av stjertens längd. 



b) blott de 3 första vingpennorna inåt, och 2—4 utåt, inbuktade. 

 (De första armpennorna ej längre än handtäckfjädrarne. Vingen är så- 

 ledes hos dessa ganska smal). 



C. pallidus, vingen räcker till stjertspetsen. Första vingpennans in- 

 skärning ligger jämnt vid handtäckfj:s spets. Färgen blekare. 



C. cineraceus, vingen räcker till eller utöver stjertspetsen. Första 

 vingpennans inskärning ligger något över 1 tum (c:a 30 mm.) bakom 

 handtäckfjis spets. 



123. Kärrhöken (Circus se r u g i n o s u s L.) Pl. XXVIII, 

 fig. 4, 5; — (Artens kännemärke, se näst ovanför). Vinglängd, 

 S 400, ? 430 mm.; — tärs 80 — 85. — Ungfogel (fig. 5), mörk- 

 brun, huvud ovantill och haka gulbruna (eller urblekta, ända till 

 hvilt). Hela vingen undertill s vartaktig med kort, blek rot på 

 handpennorna. Stjertens översida svartbrun med blek spets ; stjert- 

 fäste nästan av kroppens färg. Översidans fjädrar ofta med röd- 

 brun spets. Kragen otydlig, ej fläckig. Iris mörkbrun. — Gammal 

 hanne (3 år, eller äldre) översida mörkbrun; huvud, hals och strupe 

 hvita eller gulaktiga med svartaktiga streck; kragen tydlig, blek, 

 svartstreckad, framtill fullständig. Vingen utåt mer eller mindre 

 grå; handpennor undertill svarta med hvit rot; undre täckfjädrar 

 hvitaktiga. Buk och byxor mörkt rödbruna; stjert askgrå, pen- 

 norna inåt och i spetsen mer och mindre smutsrödaktiga, men med 

 inga eller smala, otydliga tvärband. Iris gul; ben gula. — Honan 

 antager, såsom äldre, liksom hannen i andra året, mer eller mindre 

 av den äldre hannens drägt, och säges vid högre ålder bli honom 

 nära lik; men iris förblir mörk. — Färgen varierar förövrigt; man 

 får t ex. se yngre ex. med hela huvudet mörkt. — Näbbet är hos 

 denna art något större, men vid roten mindre högt än hos de föl- 

 jande, hvarföre näbbryggen är nästan parallel med munspringan 

 och näbbet synes, liksom Örnarnes rakt, blott i spetsen krökt. 



