224 



ORDN. 3. ROVFOGLAR. 



Mot söder anses han fortplanta sig i länderna norr om Grekland, men 

 skall bloit visa sig under den kallare årstiden i Europas sydligaste delar 

 och i norra Afrika. Uti Siberien skall han vara allmän (Pall.), och 

 har blivit funnen långt öster ut. Middendorf uppgiver ett ex. från 

 Nertschinsk, och Schrenck ett, från Amga (biflod till Lena c:a 60°), 

 båda funna i slutet av April. Om vintern infinner han sig i norra 

 Indien. I största delen av Amerika finnes en hökart, F. hudsonius 

 L., F. uliginosus Gm., som blott skiljer sig från denna genom nå- 

 got litet högre fötter, men ej till form och färg, och som knappt 

 kan anses för en skild art. 



Aggen läggas, liksom de övriga arternas, på en föga utmärkt 

 bale ; men oftare på torra landet, längre från vatten, såsom i sädes- 

 åkrar, bland ljung eller småbuskar på fält och hedar o. s. v. De 

 likna den föregåendes och äro, såsom hans, inuti klart gröna, men 

 visa oftare otydliga, mörka fläckar på ytan. Man har anmärkt 

 att hannen deltager i äggens ruvning. Om levnadssättet se föröv- 

 rigt under slägtets beskrivning. 



Synonyrni. Falco pygargus L. S. N. X (ex Albin. II, t. 5 et III t, 3; 

 Q. v. jun.); — et XII (Briss. Edv. Non in Fn. Sv.); — Retz. Fn. Sv. 64 

 (£, 2); — Gloger Handb. 91. — F. cyaneus L. XII (ex Edv. 225, £): — 

 Lath. sp. 94 (rf, Q): — Temm. Manuel; — - Keys. et Bias. sp. 36 (Gir- 

 cus); — Schlegel; — F. strigiceps Nilss. Orn, Sv. I, 22; — Skand. Fn. 

 Ed. 3, p. 90 (Circus). 



Anm. Ett bestämdt svenskt namn torde knappt finnas för denna 

 sällsynta art; — namnet Blåhök föresläs här efter den äldre hannens 

 färg. Namnet Sumphök torde här vara mindre lämpligt. 



Stepphöken (Girens Pallidus) 36. Pl. XXVIII fig. 3 (ung 9). — Kän- 

 netecknen anföras nyss förut). Vinglängd: S 325 -350 mm.; 2 360—370; — 

 Fotstycket 70, 80 mm. Ansikteskretsen är väl fullständig, men ofta fram- 

 till mindre tydlig. Av vingpennorna är vanligen 1 — 6 och 4 betydligt 

 kortare än 3. — Den gamle hannen liknar mycket den föregående, men 

 plägar vara något blekare blågrä och kan även under flykten urskiljas 

 från honom genom vingarnes mera hvita undersida, De flesta handpen- 



norna äro nämligen grå, undertill hvita; blott 3—5 med lång, svart spets 

 (2 har kortare svart spets). Stjerten grå: sidopennorna hvita rned v.p. 8 

 bredare, grå tvärband. — Gammal hona: översida mörkt gråbrun, med hu- 

 vud, hals och vingar blekfläckiga; undertill hvitaktigt rödgul med bruna 

 långsstreck och fläckar. Ansiktskretsen blek, tätt mörkfläckig; stjerten 

 brun, sidopennorna bleka; alla med v.p. 4 breda, mörka tvärband. Hand- 

 pennorna undertill hvita, snedt svartbandade. — Hannen i mellandrägt 

 liknar honan, men har h vitare, tätt brunstreckad undersida; varierar för- 

 övrigt betydligt genom ruggniugen och har delvis de äldres eller yngres 

 drägt. — Årsungen är ovantill mörkbrun med brungula fjäderkanter samt 

 bleka fläckar i nacken och frampå vingen. Ansiktskretsen brungul eller 

 blekare, ej fläckig. Hela undersidan ljust brungul, nästan utan fläc- 

 kar. Stjerten mörk med 5 breda, än mörkare tvärband (sidopennorna 

 mellan banden bleka). Handpennorna såsom honans. 



Denne hökart tyckes mest tillhöra stepper, eller större gräsbe- 

 vuxna slätter i mindre kalla klimat, såsom i mellersta Asien och södra 

 Ryssland, kring Wolga, hvarest han lärer vara allmän och fortplanta sig 

 i betydligt antal, och derföre har han av Naumann blivit benämnd S tep- 

 penweihe, hvilket namn vi här upptaga i brist på annat svenskt 

 namn. I allmänhet lever och vistas han sydligare än den föregående; 

 men i hela mellersta Europa finnas de tillhopa, ehuru denne är sällsyn- 

 tare. 1 Tyskland har han dock blivit funnen häckande. Han tyckes 

 vara en av dessa vidt omkring strövande foglar, som oftare visa sig långt 

 från sitt egentliga hemland, kanhända ock någon gång häckar, men åter 

 försvinner. Hos oss ha flera exemplar blivit funna och tillvaratagna. 

 Tvänne från gamla Paykullska samlingen, tyckas, efter uppstoppnings*» 

 sättet, vara härifrån, men de ha varit förväxlade med föregående art, så- 

 som ofta varit händelsen. En äldre hona blev av J. Wahlberg skjuten 

 vid Djupady på Gottland d. 9 Maj 1834, och ansågs länge för C. cinera- 

 ceus, som finnes omnämnd i Nilss. Fn. 1835. Vidare har en hona (enl. 

 Nilsson) blivit skjuten vid Lund 1834, och en nära Göteborg d. 3 Juni 

 1853 (beskriven av Malm), samt en hanne, vid Norrköping d. 16 April 

 1863, av Jägmästaren Lundborg. Alla om hvilka uppgifter finnas, träf- 

 fades på våren och åtminstone en (från G.borg) hade uppehållit sig flera 

 dagar i trakten; men ingen säker uppgift är mig bekant, att någon av 

 dem häckat. De kunna således rätt väl ha varit blott tillfälliga resande, 

 och vi äga ingen säkerhet att arten kan anses tillhöra landet. — I In- 

 dien skall denne hök vara ganska allmän om vintern (OcL— April), men 

 han ses ej där om sommaren (Jerd.); sannolikt kommer han blott flyt- 

 tande dit från Tartariet. Likså tyckes han förekomma tämligen allmänt 



