226 



ORDN. 3. ROVFOGLAR. 



kortare stolpar, låga träd o. d. för att speja efter rov, som består 

 av möss, reptilier, sniglar, större insekter o. d.; men även under- 

 stundom, ehuru mindre ofta, av Höns eller andra foglar, hvilka de 

 dock ej kunna fånga i flykten. Möss utgöra deras käraste spis 

 och emedan de äro glupska, ständigt hungriga storätare, göra de 

 mycken nytta genom deras förödande, hvarföre de i allmänhet böra 

 skonas. Deras flykt är jämn och tyst, och liknar Kärrhökarnes. 

 Oftast flyga de rätt fram, ej högt över marken, med stilla vingar; 

 stundom, mest under fortplantningstiden, flyga de i stora präktiga 

 kretsar, till ganska betydlig höjd. 



125. Ormvråken (Buteo vnlgaris). PJ. XXVII fig. 4; — fot- 

 stycket naket; blott från hasleden till | befjädradt. — Vinglängd 

 från 370 till 420 mm. Färgen svartbrun, gråbrun eller rödaktigt 

 brun, oftast mer eller mindre hvitfläckig, isynnerhet på undersidan. 

 Vanligen är hakan hvit, svartstreckad, samt undergumpen hvit och 

 svartbandad eller fläckig. Buken har oftast flera hvita tvärband 

 eller fläckar. Stjerten har alltid 10 — 11 ljusare (bruna, grå, röd- 

 grå eller hvita) tvärband och hvitaktig spetskant. Näbb svartak- 

 tigt; fötter gula; iris gulbrun. — Ofta är den hvita eller bleka fär- 

 gen betydligt mera utbredd, särdeles på undersidan, och huvud så 

 väl som rygg derav fläckiga. Varieteter med övervägande eller 

 nästan helt och hållet hvit eller hvitaktig färg, äro ej sällsynta. 

 De yngre pläga ha gulaktiga eller rödbruna fjäderkanter och fläc- 

 kar. Man har anmärkt att färgfördelningen (av mörkt och blekt 

 eller hvitt) kan, genom ruggningen betydligen förändras, och de 

 yngre ha vanligen mera hvitt än de äldre. Man finner ock ganska 

 olika tecknade makar, eller ungar av samma föräldrar. 



Ormvråken bor allenast i skog, men ej blott i stora, utan 

 även i små skogstrakter, hvarifrån han gör besök utåt åkrar och 



fält för att söka föda. Hos oss är han, från Skåne till Norrland 

 en av de allmännaste rovfoglarna och finnes i låglandet, eller gran- 

 skogsregionen, ända opp till Lappmarksgränsen, men knappt inom 

 densamma. Sjelv har jag i September sett honom i det lägre lan- 

 det, söder om Muonioniska (nära 68° lat.) och i Norrige förekom- 

 mer han allmänt sunnanfjälds. Han bebor vidare hela Europa och 

 vestra delen av Siberien, och säges fortplanta sig ända ned i Grek- 

 land, Italien och Spanien, men lärer i hela södra Europa vara 

 mindre allmän, eller sällsynt, om sommaren. Han säges förekomma 

 i hela Algieriet; dock ovisst vid hvilka årstider. I Egypten skall 

 han blott visa sig om vintern (Heuglin). Deremot skall en högst 

 närstående, men mindre art (B. minor Heugl.) finnas i Nubien och 

 Abyssinien. Likså finnes i östra Siberien, China och Japan en 

 närstående art (eller kanhända två), med fotstyckena framtill fjä- 

 drade något över midten (B. japonicus Schl.), I Nordamerika före- 

 kommer även en fogel (B. svainsonii), som föga skiljer sig från 

 den europeiska, — Från oss utflyttar Ormvråken över vintern (Oc- 

 tober— Mars), ehuru en och annan, någon gång kan stanna qvar. 

 I mellersta Europa är detta mindre sällsynt och i hela södra Eu- 

 ropa blir han om vintern allmännare. Förr än vi få närmare un- 

 derrättelse om förhållandet i Algieriet, kan man ej bedömma huru- 

 vida något större antal flytta över Medelhavet. 



Vid flyttningen, isynnerhet om hösten, samlas flera tillhopa, 

 ofta 30—50, som följas åt, ej i sluten flock, utan i spridda säll- 

 skaper. De slå då ned om nätterna, i skogslundar, eller, på slät- 

 terna, i spridda träd, många tillsamman i hvarje träd, då man lätt 

 kan fånga dem med blotta händerna, genom att under blåst eller 

 oväder, sedan det blivit fullt mörkt, tyst och försiktigt kliva upp i 

 trädet och gripa dem om fötterna samt vrida halsen av dem. 

 Denna jakt skall idkas på flera ställen i södra Europa, men hos 



