ÖRNSLÅGTET, 



231 



oftast lärer innefatta en vidd av flera mil, hvarefter ungarne irra 

 omkring i vida verlden, sannolikt under flera års tid, tills de sjelve 

 börja bygga och fortplanta sig. 



»a 



Örnens mod och styrka samt rovlystnad, hans ädla hållning, 

 stolta blick, och vackra flykt, ha sedan uråldriga tider, t. ex. redan 

 hos Homerus, utgjort föremål för poeternas beundran, och man fin- 

 ner ännu, sannolikt mest såsom ett arv från fordom, lovtal över 

 dessa hans "goda egenskaper" hos de nyare författarna, hvilka el- 

 jest pläga bemöda sig att blott lemna en skildring av djurens lev- 

 nadssätt, t. ex. hos den allvarlige och ingalunda poetiske Gloger. 

 Men det är ej blott i Europa som detta händt. örnen står, liksom 

 andra, ungefär lika starka och rovgiriga arter, i lika högt eller än 

 högre anseende hos nästan alla, såväl halv-vilda som mer eller 

 mindre civiliserade folkslag i hela det stora område hvarest dessa 

 foglar finnas* Denna beundran tyckes dels bero på den hos ett 

 stort antal människor inneboende böjelsen för grymhet och rovgi- 

 righet, dels derpå, att man alldeles oriktigt jämför hans mod med 

 det mod som tillhör den utmärkte krigaren, hvilket trotsar de stör- 

 sta faror och besegrar öfvermakten; hvilket mod är den enda sort 

 av själsstorhet som lätt ses och uppskattas av den stora massan. 

 Uti Örnen ser man den ädlaste av alla foglar emedan han är den 

 störste, starkaste och rovgirigaste ; hans beprisade hjeltedater: att 

 döda en hare, ett får eller en hjortkalv, hvilka ej kunna försvara 

 sig, eller till och med en räv, som är honom vida underlägsen i 

 styrka och vapen, äro dock ej av annan beskaffenhet, än de som 

 utövas av Törnskatan, då hon fångar en humla eller torndyvel, eller 

 av grodan som slukar en insekt eller en daggmask. 



I sammanhang med denna beundran för Örnen ha uppgifterna 

 om hans styrka blivit mycket överdrivna. Under fortplantningstiden 

 kan han väl taga unga harar och flygande bära dem direkte till 



ungarna i boet; men svårligen lärer väl hvarje Örn förmå att bära 

 en fullvuxen, stor hare, så länge den är hel, annat än helt korta 

 sträckor, upplyftad över jorden; förövrigt blott släpa de haren efter 

 marken till dess de fått äta derav, utriva inelvorna o. s. v. Jag 

 har sjelv haft tillfälle att derom övertyga mig vid ett par tillfällen 

 och isynnerhet en gång då jag, såsom 13 års gosse jämte en kam- 

 rat, båda väpnade med stora påkar, springande förföljde en illa 

 skadskjuten hare. Det var i Januari månad och på fullt snöbetäckt 

 mark, i södra Skåne, nära den skogstrakt som börjar v.p. en mil 

 norr om Ystad. Det hände då att en Örn, på 2 å 300 stegs av- 

 stånd från oss, störtade ned såsom från himmelen och tog haren 

 midt för vår åsyn, samt flög bort med den, släpande honom efter 

 marken, till dess han kom till en liten dal, kanhända 20 alnar 

 bred, över hvilken han bar haren. Men så snart han kommit över 

 den, släpade haren åter. Han hade nu kommit ett betydligt stycke 

 längre från oss och satte sig ned på haren samt högg hål i dess 

 sida. Men då vi med ökad ansträngning, springande och skrikande, 

 åter närmade oss, släpade han haren ett nytt stycke, men släppte 

 honom snart och flög bort, så att vi kommo i oqvald besittning av 

 bytet. Man torde alltså utan betänkande kunna såsom fabler anse 

 alla de berättelser som finnas, att Örnar bortrövat barn, av 2 å 3 

 års ålder, och burit dem till sina ungar. Då det tillägges, att så- 

 dana barn åter blivit funna levande, t. o. m. oskadda, så är dikten 

 fullständig. Örnen spänner alltid sina ofantliga klor djupt in i sitt 

 rov, då han griper det, och han dröjer icke länge att hugga ett 

 stort hål i dess kropp. Men att Örnar kunnat anfalla och döda 

 ensamt liggande, späda barn, sann äta derav, är ganska troligt. 



Hvad Örnens kretsande flykt beträffar, så är den visserligen 

 både hög och vacker, men dock knappt till samma grad som Gla- 

 dans och Gamarnes och visst icke högre än deras. Örnen är dock 



