ÖRNSLÄGTET. 



237 



9, VESPHÖKSLÄGTET (Pernis). 



Trakten mellan öga och näbb tätt beklädd av små, rundade 

 tilltryckta fjädrar, utan borst. — Detta kännetecken är ensamt till- 

 räckligt för slägtets igenkännande, då alla övriga rovfoglar ha borst- 

 lika., glesa fjädrar, ställda nästan i en hvirvel, mellan öga och näbb; 

 men flera andra goda kännemärken tillkomma. Fötternes hud är 

 fjäll-likt delad, utan tvärsköldar på fotstyckena, som äro på rot.en 

 fjädrade. Intet hudveck mellan tårna (hvilket finnes på alla de 

 föregående). Klor långa, föga böjda, med stor, bred intryckning 

 undertill. Näbb tämligen stort, men svagt, med jämnt utrundad 

 överkäkskant, utan tecken till flik eller utvidgning. Näsborrar 

 (såsom Gladans) sneda, ovanifrån täckta av mjuk hud. Vingar 

 stora, såsom hos Vrakar och Örnar. Stjerten rundad, räcker föga 

 utöver vingspetsarna. 



130. Vesphöken (Pernis apivorus), PI. XXIX, fig. 2, 3; — 

 (igenkännes bäst på de nyss anförda slägtkännetecknen). Ryggsidan 

 är mörkbrun, och stjerten gråbrun med 3 (eller 5) bredare, svart- 

 bruna och väl begränsade tvärband, samt flera mellanliggande, sma- 

 lare, ljusare och mindre tydliga. De två sista svarta banden pläga 

 stå ganska långt åtskilda. Alla kroppsfjädrarne vid roten hvita; 

 förövrigt är färgen högst ombytlig. Undersidan är stundom mörk- 

 brun med svarta skaftstreck, men vanligare h vitfläckig eller hvit 

 med stora bruna fläckar, eller nästan rent hvit. Huvudet varierar 

 på samma sätt: brunt, fläckigt — hvitt, ofta med en stor svart fläck 

 omkring ögat (se fig. 3). — Dessa olikheter tillhöra icke olika kön 

 eller åldrar utan kunna förekomma hos hannar och honor, gamla 

 och unga; men de äldre hannarne igenkännas på huvudet, som 

 ovantill och på sidorna är askgrått. Iris hos de äldre hög-gul ; s 



Svenska Foglama. 



hos de yngre gulgrå. Storlek ungefär som Orm vrakens: vinglängd 

 omkring 400 mm. 



Vesphöken förekommer hos oss till trakten av polcirkeln; han 

 är funnen häckande nära derintill, liksom i mellersta Sverige och 

 i Skåne. Mot söder säges han häcka till Alperna samt i Böhmen 

 och mellersta Ryssland; men i Europas sydligare länder är han dels 

 okänd, dels uppgives han såsom blott sällsynt sträckfogel, höst eller 

 vinter (t. ex. i Sydryssland, Ungern, Toscana och Sicilien). I norra 

 Afrika tyckes han allsicke förekomma, ty Ruppels uppgift, att han 

 skulle träffas i Egypten och Arabien, bestrides av de nyare resande. 

 Dock finnes ett exemplar på Museum i Leyden, som är dödadt 

 ända ned i Guinea, på Guldkusten, i Augusti 1842. — Mot öster 

 finnes han genom hela mellersta Asien, sannolikt blott i ringa 

 mängd, samt på Japan-, men i Indien och hela Sydasien är han 

 okänd. — Från hela det område han om sommaren bebor, säges 

 han utflytta över vintern, October — April, liksom från Sverige; hvar- 

 vid han samlas i små sällskaper. Men då han ingenstädes mot 

 söder säges allmännare förekomma under denna tid, så är det ovisst 

 hvarest han tillbringar vintern. Exemplaret från Guldkusten visar 

 att han kan ströva vida omkring, och man skulle kunna föreställa 

 sig att han flyttade långt in uti Afrika. Men sannolikt stannar han 

 även på närmare håll. Överallt synes han förekomma ganska spar- 

 samt, hvarföre blott ett mindre antal kan förekomma om vintern 

 i hvarje land mot söder, och ifall dessa leva vidt kringspridda så 

 måste de föga bemärkas, isynnerhet som de sannolikt ofta blivit 

 förväxlade med Buteo vulgaris. 



Det som mest utmärker denna hökart, är att hans huvudsak- 

 liga föda utgöres av Bi och isynnerhet Getingar samt dessas larver 

 och puppor. Med mycket och ihärdigt arbete säges han ur jorden 

 uppgräva Getingbon, hvilkas, med larver och puppor fyllda kakor, 



60 



